KOCOVINA
ŠUMAVSKÉHO
LÉTA

© Martin Sichinger, 2018

Illustrations © Ivan Brůha, 2018

© 65. pole, 2018

Mathiasi Rustovi a Davidu Janu Žákovi
za to, co tenkrát vyvedli.

OBSAH

PROLOG

DÍL PRVNÍ — ČTVRTEK

POLEPŠENÍ DISIDENTI

VOSÍ BESÍDKA

MODRÉ DESKY

KŘIŽÁKŮV POMNÍK

ZAPRÁŠENÉ BEDNY

ZATOULANÝ MODRÁSEK

TEKUTÁ VATA

BABYLONSKÁ VĚŽ

NEŠIKOVNÍ POMOCNÍCI

SLAVNOSTNÍ SVĚTLICE

DÍL DRUHÝ — PÁTEK

ZEDNICKÁ ČEPICE

MODRÝ BOLS

PRÁŠKOVANÝ PLEVEL

PŘERÝVANÝ DECH

UŠLECHTILÉ SKUTKY

POŠTOVNÍ OZNÁMENÍ

ĎÁBELSKÉ ZVĚSTI

STAŘÍ KAMARÁDI

DŮVĚRYHODNÁ SVĚDECTVÍ

AMERIČTÍ VÝSADKÁŘI

POSLEDNÍ FIGURKY

VYDĚŠENÉ MIMINKO

SPOLEČENSKÝ ODPAD

ČERNÉ BUBLINKY

NEZMĚŘITELNÁ HRDINSTVÍ

ČERSTVÉ MOZKY

ŘÍMSKÝ GLADIÁTOR

MILITANTNÍ KOUZLA

DÍL TŘETÍ — SOBOTA

STARÝ PES

VARŠAVSKÉ MANÉVRY

RODINNÉ DOMY

SLAVNOSTNÍ FANFÁRA

DOBRÝ NÁČELNÍK

MALÝ VINNETOU

VEŘEJNÝ POSTOJ

ZALEZLÍ HRDINOVÉ

DYCHTIVÍ POSLUCHAČI

AMERIČTÍ VÝSADKÁŘI

ARMÁDNÍ MANŽELSTVÍ

DOBŘÍ LIDÉ

NEZKROCENÉ PLAMENY

ŠEPTAJÍCÍ KORÁLKY

NESMRTELNÁ MEDÚZA

DÍL ČTVRTÝ — NEDĚLE

NEJBLIŽŠÍ KNAJPA

NEJOSTŘEJŠÍ ŽILETKA

PRAVĚKÉ BYTOSTI

NEPŘÍTEL SOCIALISMU

ŽELEZNIČNÍ PRAŽCE

NEZAMÝŠLENÝ AUTOPORTRÉT

ZÁŘIVÉ PLAMENY

DOBRÁ PARTIE

ROZLÁMANÁ DÍVKA

LESÁCKÁ KOŠILE

EPILOG

PROLOG

Je to sen, který sní na Šumavě všichni — sen o domě, který nestojí uprostřed temných smrkových lesů, ale na místě, kam svítí slunce, sen o domě, z jehož oken jsou vidět střechy vesnických chalup na tmavomodrých kopcích přecházejících v zelené pruhy políček a luk.

Z takového domu se nikdy nestane hromada trosek, kterou každých deset let koupí noví majitelé, dají ji dohromady a pak znovu prodají.

Tohle je dům, v němž vaše děti chtějí zůstat.

To všechno ví muž, který dům postavil, muž, který si je jistý, že život jeho dětí tu bude stejně krásný, jako byl ten jeho.

Paprsky bílého světla podpírají modrá nebesa, káva je horká a vzduch voní pryskyřicí.

Každý den přemýšlí nad tím, jak něčeho takového dosáhl. A všechno začalo jako náhoda, která se proměnila v příležitost.

Nevěřil, že to dokáže, ale vsadil všechno na jednu kartu.

A rozhodl se správně, protože nikdo z nás neví, co mu projde, dokud to nezkusí.

DÍL PRVNÍ — ČTVRTEK

POLEPŠENÍ DISIDENTI

V osm ráno zastavila u stožáru před základní školou modrá multikára s dřevěným žebříkem a igelitovým pytlem na korbě.

Z kabiny vylezl Dostálek a začal chrchlat, plivat a nadávat. Byl to jeden ze zaměstnanců, které místní komunální podnik vyšle, aby udělal pořádek, a pak musí sehnat dalších pět, aby uklidili po něm.

Žebřík opřel o stožár a z igelitu vysoukal podlouhlou vlajku připomínající červenomodrobílou zubní pastu vytlačovanou z ohromné tuby. Na rohu ulice se s krabičkou cigaret objevil jeho parťák.

Strážmistr Sejkora je sledoval ze stanice Veřejné bezpečnosti (zkratka VB), kde sepisoval seznam potenciálních rušitelů pořádku. Někteří byli na vojně, a proto obvolával velitele útvarů, aby je nenechali odjet na opušťák. Z těch, co už měli po vojně, zbyli disident Karel Crha a chuligán Martin Zeman.

„Byls za nima?“ zavolal na Cívku, který ve vedlejší místnosti také ťukal do psacího stroje.

„Jo. Zeman říkal, že protestovat nemá smysl, radši si veme dovolenou a zdekuje se na Lipno. Lidi jsou prej ovce, co Gorbačovovi spolknou všechny bláboly, takže se bude radši válet u vody.“

„A Crha?“

„Má chřipku a letos na to kašle, protože perestrojka je největší oblbovák, o jakým kdy slyšel.“

„Vážně je nemocnej?“

„Nemůže ani chodit, prej si shání berle.“

„Měl ti dát písemně, že nic nepodnikne.“ Strážmistr Sejkora si čestné prohlášení představoval takhle:

Já, Karel Crha, disident a rozvraceč socialistického zřízení, závazně prohlašuji, že během Setkání mládeže na Šumavě nebudu provozovat žádnou protistátní aktivitu.

Karel Crha, Pasovská 31, Vimperk

Razítko stanice VB

Ale co když by takové prohlášení předložil na poradě bezpečnostního štábu a pak se ukázalo, že si z něj Crha dělal srandu?

Nemůže mu věřit. Disidenti si budou až do smrti jistí, že to, co dělají, je správné a všichni ostatní jsou padlí na hlavu.

Na stole se rozdrnčel telefon.

„Tady Honza Tušl. Nemáš permanentku na Setkání?“

„To sis vzpomněl brzo, všechny jsou fuč.“

„Tak se stav aspoň pro ty cihly. Nechám je na dvoře u garáže.“

„Dneska se mi to nehodí.“

„Když přijedeš kolem čtvrtý, Milan ti je pomůže naložit.“

„Jaký číslo má ten barák?“

„Stošestapadesátka. Šedivá vomítka, to najdeš.“

„No tak ať tam počká.“ Sejkora zavěsil. Odpoledne by to stihnout mohl. Ale pojede stodvacítkou, služební auto bylo moc nápadné.

Československá i sovětská vlajka už vlály na stožáru. Dělníci naložili žebřík na korbu a Dostálek zahodil zmačkanou krabičku od cigaret na chodník a ještě za ní poslal plivanec.

Sejkora vstal a vykročil ze stanice, protože Prachatičtí měli dorazit za pár minut a určitě by jim neušlo, co zanedbal.

„Co tu pliveš?!“

Dostálek neodpověděl.

Přivandruje si od Mělníka s panděrem a nemytými vlasy. Nejspíš dorazil s praotcem Čechem, a jakmile uviděl na obzoru Šumavu, pomyslel si, že tu spustí pořádný brajgl.

„Ukliď si po sobě ten svinčík.“

„Já ty vlajky teda sundám, ale bude to na vaše triko.“

„Myslím tu krabičku.“

„Ta není moje.“

„Já nejsem slepej.“ Sejkora kývl k otevřenému oknu stanice.

Dostálek se místo odpovědi strašlivě rozkašlal. „Stejně tu bude zase čurbes jak v Brazílii,“ namítl, když záchvat ustal. „Tady u toho pámelníku se dycky dějou děsný věci.“

„To jsou jen takový plky.“

„Ale nejsou. Mladý se tu dycky vožíraj,“ přišel Dostálkovi na pomoc parťák.

V amplionu nad jejich hlavami se ozval hit Evy Špinarové, který při posledním televizním silvestru ohromil celou společnost:

Jen zpívají si rock a zpívají si roll,

no já vám povim, milá pani,

škoda pro ně škol.

To máme mládež, to máme mládež,

doma řezají je málo, jak se zdálo,

kam to vede, se ptám?

„Slyšíte?“ triumfoval Dostálek. „Bude tu chlív jak v prasečáku.“

Potom se znovu děsivě rozkašlal.

Konec ukázky. Více o knize na
www.65pole.cz/clanky/308-kocovina-sumavskeho-leta