Václav Němec

Hradní pan
Brouček

a jiná monstra

65. pole

Text © Václav Němec, 2017

Copyright © 65. pole, 2017

Illustrations © Pravoslav Kohout, 2017

Obsah

Úvodní slovo

I.
Apoštol svobody – texty o V. Klausovi

V zajetí ideologie ekonomického redukcionismu

„Prznitelé státních svátků“ na pranýři

Elementární aritmetika dle hlavy státu

Perverzní pojetí Ústavy dle prezidenta Klause

„Zázrak“ jménem amnestie

Obchod s amnestií na politickém tržišti bez přívlastků

II.
Justiční chobotnice – plzeňská práva a jiná chapadla justiční mafie

Prehistorie kauzy plzeňských práv

Plzeňská práva a ministerská hra na černého Petra

„Průšvih“ na právech v Plzni

Hodný strýček Dobeš

Soudce Sváček stále znovu recyklovaný

III.
Dům na Mafiánském náměstí – o pražském magistrátu

Černá magie na volebním hřišti

Spiknutí proradných pravdoláskařů?

Rituální tance kolem pražské čističky

Pražané dostali dárek – na oslavy je ale brzo

Proti(proti)korupční boj vlády

Reakce čtenáře Pavla Béma

Odpověď Pavlu Bémovi

Comeback Pavla Béma a pokusy mimozemšťanů na lidech

Pražská primátorka a její kuchyňské Tao

IV.
Velká zvířecí revoluce – polemiky s Bohumilem Doležalem o výklad našich nedávných dějin

Velká zvířecí revoluce po česku

Kde domov můj aneb V jakém režimu žijeme?

Pláč Koruny české na nesprávném hrobě

V.
Putinovská Rus – texty o současném Rusku

Rusko v pasti dvojího terorismu

Pussy Riot ve válce symbolů

Nebezpečná hra s hybridním fašismem

VI.
Lidská práva na vahách české politiky

Lidská práva na vahách

Zkouška z národní dospělosti

Probouzení paní Evropy do časů uprchlické krize

Dalajláma jako Henlein aneb O ošidnosti historických paralel

VII.
Hradní pan Brouček – o Miloši Zemanovi

Poslední mohykán boje proti „kontrarevoluci“ ve službách Miloše Zemana

Prezidentova finlandizace

Prezidentova selhání za časů „superholokaustu“

Neviditelný prezident

Pomatenci hledající prezidenta?

Hradní pan Brouček a jeho epochální výlet do minulosti

VIII.
Rozhovory – interview o všemožných monstrech a občanských aktivitách

Co otřásá českou demokracií?

O demokracii, která vykolejila

Otevřít se múzám

IX.
Satirické texty

Žádost o svatořečení Václava Klause

Sedm požadavků: Za demokracii ještě demokratičtější

Loď bláznů

Úvodní slovo

Kniha Hradní pan Brouček a jiná monstra je tvořena souborem textů, které příležitostně vznikaly v průběhu minulého desetiletí a byly většinou publikovány v denním tisku (Lidové noviny, Hospodářské noviny, MF Dnes), týdenících či elektronických médiích (Literární noviny, Přítomnost, Aktuálně.cz, Ihned.cz, Svobodné fórum). Bezprostřední podnět k jejich sepsání zpravidla zavdaly konkrétní dobové události, aktuální kauzy, vyjádření různých veřejných představitelů nebo publicistů. Přes svou tematickou rozmanitost a úzkou spjatost s určitými historickými okamžiky a osobami, z nichž některé již po zásluze pomalu upadají v obecné zapomnění, však jednotlivé texty tvoří kamínky mozaiky, která ve svém celku podává výmluvné svědectví o určité fázi dějin polistopadové české demokracie, na jejímž pomyslném vrcholu – či spíše dně – se nyní nacházíme.

Autorovým původním oborem je antická a středověká filozofie. Zřejmě proto si brzy povšiml nápadné podobnosti některých zjevů naší veřejné a politické (ob)scény, o nichž ve svých textech pojednává, s podivuhodnými bytostmi, které byly v antice a středověku označovány termínem „monstra“. Začal si tak postupně uvědomovat, že se bezděky stává průkopníkem nového vědního oboru, který dosud není na našich univerzitách ani vědeckých ústavech etablován: české politické monstrologie. Tato odborná disciplína, již bude třeba teprve ustavit, se zabývá studiem a klasifikací monster, která se objevují či se v uplynulých letech objevovala na naší politické (ob)scéně a v našem veřejném životě.

Antická a středověká monstra, jak byla zobrazována a popisována v dobových atlasech monster či bestiářích, vzbuzovala údiv či úděs na základě svého fyzického zjevu. Jak dosvědčuje např. Isidor ze Sevilly ve svých Etymologiích, šlo o lidské bytosti, v nichž se spojovaly části lidského těla se zvířecími – jako třeba Psohlavci, Hippopodi, Satyrové – nebo jejichž lidská těla byla neobvykle uzpůsobena či znetvořena – jako třeba Podozubci, bytosti s trupy bez hlavy, s očima a ústy na hrudi, Ušatci, kteří údajně měli tak velké uši, že jimi mohli zakrýt celé tělo, Jednonožci, kteří prý měli tak velikou nohu, že mohli odpočívat v jejím stínu, a jim podobní.

Monstra, jimiž se hemží naše politická (ob)scéna, jsou jiného druhu. To, co je na těchto bytostech monstrózní, není ani tak jejich vnější zjev, jako spíše jejich počínání a vyjadřování svědčící o neobvyklém charakteru, mentálním ustrojení a hodnotovém nastavení. Většinou se nevyznačují abnormální velikostí nějaké končetiny či orgánu, nýbrž nanejvýš chorobně zbytnělým sebevědomím, naprostým nedostatkem morálních zábran, vysoce rozvinutým sklonem k sociálně patologickému chování a nezřídka i jakýmsi mentálním vyšinutím neklamně se projevujícím v podivných veřejných vyjádřeních a slovních ekvilibristikách. Pro badatele v oboru politické monstrologie je přitom na první pohled zarážející skutečnost, že tyto vlastnosti je kupodivu nijak nediskvalifikují, nýbrž spíše naopak kvalifikují pro výkon jejich veřejné funkce a jsou základem jejich – byť většinou pouze dočasného – úspěchu a podpory ze strany nemalé části veřejnosti. Znalce středověkých monster však tento úkaz nepřekvapí: Také středověký lid monstra neobyčejně fascinovala a jejich vyobrazení v chrámech byla oblíbenou atrakcí, která často přitahovala mnohem větší zájem než obrazy a sochy světců.

Autor sám ovšem současná monstra původně nevyhledával a touto disciplínou se začal zabývat tak trochu proti své vůli. Některá z nich spíše začala vyhledávat jeho či mu k jeho nelibosti začala křížit jeho životní a profesní cesty. Tato okolnost je patrně vysvětlitelná vysokou koncentrací monster v tuzemském veřejném životě, která dosahuje té míry, že se setkání s nimi lze jen stěží vyhnout, dokonce i když se člověk pohybuje na akademické půdě a dráze. Dalšími monstry se pak autor začal sám zaobírat proto, že byla již příliš nepřehlédnutelná a stávalo se mu stále více zřejmým, že jejich působení vtiskuje svou neblahou pečeť celkové tvářnosti našich společenských a politických poměrů, které se tak samy stávají poněkud monstrózními.

Texty obsažené v kapitole Apoštol svobody z větší části vznikly v reakci na různá veřejná vyjádření ex-prezidenta Václava Klause či články z pera novinářů-apologetů na jeho obranu. „Apoštol svobody“ je titulem, jímž autor ověnčil tento podivuhodný zjev české politické (ob)scény již ve své předchozí knize Apoštol svobody a dotěrná monstra, jejímž volným pokračováním je předložená publikace. Tento titul vystihuje Václava Klause jako neohroženého bojovníka za svobodu, jehož podivně pokřivená ideologie stále více připomíná fundamentalistickou doktrínu, kterou její tvůrce a vyznavač hájí takřka s misionářským zápalem. Zmíněný titul zároveň odráží to, v čem autor spatřuje základní myšlenkovou vadu ideologie Václava Klause: Ačkoli Václav Klaus skloňuje svobodu ve všech pádech, jeho pojetí svobody nemá se skutečnou lidskou ani politickou svobodou mnoho společného. Ve skutečném světě a politickém životě totiž svoboda není primárně svobodou v singuláru – tj. ničím nespoutanou svobodou izolovaného jednotlivce či několika málo všeho schopných jedinců –, nýbrž svobodou v plurálu. Taková svoboda ovšem předpokládá existenci normativních systémů, jako je morálka či právo, které nutí jedny svobodné jedince brát ohled na jiné tak, aby mohli být svobodní ve stejném smyslu jako oni sami. Právě tyto předpoklady svobody v plurálu, které tolik zdůrazňují i klasikové konzervativního myšlení, však Václav Klaus v teorii i praxi trvale ignoroval. Není proto náhodou, že jeho ideologie a z ní vycházející politická rozhodnutí výrazně napomohla k rozbujení sociálně patologických jevů v politickém a ekonomickém životě u nás, jako je rozšířená korupce, klientelismus či ekonomická kriminalita. Za jeho veřejným působením i celou jednou fází vývoje novodobé české demokracie učinila symbolickou tečku prezidentská amnestie z ledna 2013 s aboličním článkem II, která znemožnila došetření a potrestání řady obřích finančních skandálů a podvodů z předchozího období. Na kampani proti této amnestii, která vyvrcholila historicky bezprecedentním podáním ústavní žaloby na prezidenta senátem, se autor podílel jako člen iniciativy „Vraťte nám stát!“. Právě v souvislosti s tímto jeho angažmá vznikly poslední texty obsažené v první kapitole.

Další kapitola Justiční chobotnice je zasvěcena monstrům, s nimiž se v minulých letech bezděky překřížily autorovy životní a profesní cesty. Především je to Kindlova právnická mafie, s níž se autor setkal v době svého působení na Vysoké škole v Karlových Varech v letech 2000–2003 a na Západočeské univerzitě v Plzni 2005–2007. Texty obsažené v této kapitole se pokouší poodhalit některé méně známé aspekty kauzy plzeňských práv, na jejímž rozkrytí se i autor sám podílel. S dalšími chapadly justiční mafie pak přišel do styku jako představitel inciativy „Vraťte nám stát!“, která mimo jiné zabránila jmenování některých zkompromitovaných soudců, jako byl jistými politiky protežovaný a stále znovu recyklovaný JUDr. Sváček, do nejvyšších pozic české justice.

Kapitola Dům na Mafiánském náměstí pojednává o pražském magistrátu za působení primátora Pavla Béma, ale i po něm, s nímž měl autor co do činění jakožto jeden z iniciátorů protestů proti koalici ODS a ČSSD po komunálních volbách v roce 2010 (v rámci tzv. „Listopadové výzvy“) a jako zakládající člen iniciativy „Pražské fórum“, která se od té doby pražskému magistrátu a pražské komunální politice soustavně věnovala. S posledně zmíněným monstrem úzce souvisí obecnější téma propojení organizovaného zločinu s politikou a veřejnou správou, o jehož míře a povaze nám vydaly pozoruhodné svědectví odposlechy telefonních hovorů mezi bývalým primátorem Bémem a „politickým podnikatelem“ Romanem Janouškem zveřejněné v médiích na jaře 2012. Jeden z autorových textů na toto téma vyvolal reakci potrefeného Pavla Béma, kterou zde přetiskujeme i s následnou odpovědí autora.

Kapitola Velká zvířecí revoluce nás již zčásti přenese do epochy (staro)nových monster, která se počíná zhruba v roce 2013, kdy v historicky první přímé prezidentské volbě zvítězil Miloš Zeman a v parlamentních volbách zaznamenalo výrazný úspěch hnutí ANO v čele s oligarchou Andrejem Babišem. Pro tato monstra je typický nejenom zcela nepokrytý a nestoudný populismus provázený otevřenými kopanci do základních pilířů liberální demokracie, ale v případě druhého monstra též gigantický střet zájmů a monstrózní koncentrace politické, ekonomické a mediální moci. Na druhou stranu nelze přehlížet, že tato monstra se nechala vynést k moci právě na vlně všeobecné frustrace a nespokojenosti se stávajícími politickými poměry, za něž nesou odpovědnost především monstra staršího typu spojená s tzv. tradičními partajemi. Stará monstra tak vyvolala v život (staro)nová monstra, jichž se nyní sama děsí a jimiž hlavně děsí veřejnost, aniž by si byla ochotna přiznat svůj lví podíl na jejich zplození. Tato očividná souvislost mezi oběma odrůdami monster uniká také některým českým novinářům a intelektuálům, nezřídka ideologicky či historicky spřízněným s monstry staršího typu. Právě tento bod je předmětem autorovy polemiky o smysl současných českých dějin s publicistou Bohumilem Doležalem.

Texty v souboru Putinovské Rusko jsou věnovány monstrům zahraničním, která jsou o poznání hrozivější než ta tuzemská. Tato monstra se živí nejenom penězi, strachem a nevědomostí svých poddaných, ale i krví těch, kdo se jim odváží postavit do cesty. Jejich mentální spřízněnost a v některých případech patrně i užší propojení s některými monstry tuzemskými by však pro nás měla být dostatečným varováním před tím, abychom podceňovali své zdánlivě neškodnější domácí druhy.

Mentální a hodnotovou spřízněnost některých monster tuzemských s některými cizokrajnými monstry a zároveň vzájemnou příchylnost mezi oběma odrůdami dosvědčují právě texty obsažené v kapitole Lidská práva na vahách české politiky. Autor v nich podrobuje kritické analýze nečasové – a především nemístné – úvahy bývalého premiéra Nečase a dalších veřejných činitelů, jako kardinála Dominika Duky či ministra zahraničí Lubomíra Zaorálka, na téma lidských práv. Ukazuje se, že lidská práva a lidská důstojnost váží pramálo, jsou-li položeny na hokynářské váhy české politiky, zvláště spočívají-li na druhé misce vah ekonomické zájmy či prostě jen slabost pro despotické vládce a režimy. Pro znalce v oboru politické monstrologie přitom není nijak překvapivé, že domácí monstra, která s oblibou okopávají základní pilíře liberální demokracie u nás, v zahraniční politice projevují neskrývané sympatie a přítulnost ke svým cizokrajným despotickým odrůdám.

Podobné přemostění mezi domácími a cizokrajnými monstry nabízejí i některé texty z kapitoly Hradní pan Brouček. Hned první text je zaměřen na jednoho z nejbližších spolupracovníků Miloše Zemana s temnou minulostí i současností a především s těsnými vazbami na Rusko, bývalého plukovníka Zdeňka Zbytka. S ním se autor mohl osobně setkat a střetnout v průběhu své vojenské služby v době sametové revoluce, kdy se z jeho (z)vůle stal – byť naštěstí jen na několik dní – patrně posledním politickým vězněm v dějinách Československa. Další texty této kapitoly pak více či méně vážně i nevážně komentují různá vyjádření či kroky prezidenta Miloše Zemana v jeho úřadu. Text Pomatenci hledající prezidenta poněkud vybočuje z této řady tím, že vzhlíží k příští prezidentské volbě a vznikl v souvislosti s autorovým angažmá v iniciativě „Kroměřížská výzva“, která se pokusila aktivizovat občanskou společnost, aby si sama vybrala a podpořila nemonstrózního kandidáta na úřad hlavy státu. Klíčový text kapitoly i celé knihy s názvem Hradní pan Brouček a jeho epochální výlet do minulosti se snaží identifikovat v českém písemnictví literární typ, který by nejlépe vystihoval ono podivuhodné (staro)nové monstrum dlouho obývající českou politickou (ob)scénu, které představuje Miloš Zeman. Autor se domnívá, že tento typ nalezl v panu Broučkovi Svatopluka Čecha. Miloš Zeman je politikem bez jakékoli smysluplné vize budoucnosti, neschopným odpovídat na výzvy doby a nabízet účinná řešení současných problémů. Místo toho jen účelově využívá starou ideologickou – zejména nacionalistickou – veteš, aby s její pomocí populisticky brnkal na ty nejtemnější strunky národního (ne)vědomí a dovedně manipuloval s emocemi lidí. Podobně jako pan Brouček tak Miloš Zeman podniká epochální výlet do minulosti, ovšem s tím rozdílem, že tak činí zcela záměrně, že do něj s sebou zavléká i ostatní občany této země a že jej činí nikoli na své vlastní nebezpečí a náklady, ale na úkor nás všech a naší budoucnosti.

Čtenář též v knize nalezne rozhovory autora o jeho potýkání s výše zmíněnými monstry, které poskytl různým médiím či pro účely jiných publikací. Za situace, kdy se vyjádření a chování mnoha našich politických představitelů stávají stále bizarnějšími, jevilo se autorovi stále obtížnějším a nepřiměřenějším vyrovnávat se s nimi pouze pomocí seriózních analýz. Také proto sepsal několik satirických textů a podílel se na přípravě nejrůznějších happeningů. Některé z těchto textů ryze satirického rázu jsme pro obveselení čtenáře zařadili na závěr celé knihy.

Autor se hluboce omlouvá všem monstrům, na která se v knize nedostalo. Při mapování exemplářů tohoto dosud neprobádaného druhu se totiž ukázalo, že jde o oblast tak rozsáhlou, že zdaleka není v moci jedné malé publikace podat o nich úplný a vyčerpávající přehled. Čtenáři se zato snad mohou těšit na další pokračování v podobě celé řady vědeckých publikací z oboru české politické monstrologie, k níž má být předložená kniha pouze jedním z prvních skrovných příspěvků…

Václav Němec

I.
Apoštol svobody – texty o V. Klausovi

V zajetí ideologie ekonomického redukcionismu

Svátek 17. listopadu je jako zrcadlo, za jehož rámem je vložena fotografie z dob dětství naší mladé demokracie. Při pohledu klouzajícím ze zašlé fotografie k vlastnímu obrazu v zrcadle a zase zpátky se maně vnucuje otázka: Kdo to na nás dnes vlastně hledí z obrazu v zrcadle? Kam naše obnovená demokracie za tu dobu dospěla? Na první pohled nás jistě zaujmou některé nepopiratelné vnady a půvaby oné mladé dámy, která před nedávnem oslavila své osmnácté narozeniny, cvičený zrak však poznenáhlu začne odkrývat i některé vady na kráse hyzdící její tvář, jež jsou neklamným projevem jejích chronických problémů a neduhů. Stále nápadněji, takže téměř začíná připomínat zhoubný nádor, jehož podkožní ložiska zasahují i zdánlivě zdravé orgány, přitom vystupuje jeden zvláště znepokojivý rys, jenž je symptomem snad nejvážnějšího neduhu sužujícího naši obnovenou demokracii: totiž krize jejích institucí.

V čem tento neduh spočívá? Jde o krizi respektu k normativním a hodnotovým systémům, které tvoří samu životní tkáň demokratického společenství. Jde o krizi vůle a ochoty představitelů a občanů státu podřizovat se základním normám a nasazovat se pro základní hodnoty, s nimiž stojí a padá moderní liberální demokracie. Rozumí se, že se tu nejedná o nějaká abstraktní pravidla či principy, jež by dusily život v jeho rozletu a rozkvětu, ale o důsledné uplatňování principů rovnosti a vzájemného uznání lidské hodnoty a důstojnosti, z nichž se vposled odvozují pravidla, zvyklosti a standardy lidského spolužití, která jsou nezbytně nutná prostě proto, že člověk a jeho svoboda neexistují v singuláru, nýbrž v plurálu.

Právě na základě tohoto poznání a vědomí se tvoří smysl pro závaznost a neporušitelnost norem, zajišťujících nedotknutelnost práv druhých lidí, pravidel rovné soutěže atd., které demokratické společenství pěstuje ve formě svých zákonů, ale též v podobě řady dalších nepsaných pravidel lidského soužití. Právě z tohoto vědomí se pak čerpá vůle k pečování o zmíněné normy a pravidla, ochota vtělovat je do vlastního jednání a odvaha vyžadovat jednání v souladu s nimi také od druhých, a případně i připravenost spustit povyk, jsou-li porušována, zvláště pak jsou-li porušována těmi, kdo mají dohlížet na jejich dodržování. Pokud tato vůle a ochota u velké části občanů ochabuje, pak organismus demokratického státu schází a chřadne. A pokud společnost dokonce nechává zaujímat místa svých elit jedince, kteří tyto normy a pravidla zhusta porušují, pak si počíná sebedestruktivně, protože tak vlastně dovoluje škůdcům a parazitům, aby napadali její organismus v nejcitlivějším místě a rozkládali ho zevnitř.

Co je příčinou této krize? Co to je za podivnou společenskou atmosféru, která vytváří tak příznivé podmínky pro zahnizďování a množení oněch parazitních kultur na těle naší demokratické republiky, a kde se tato atmosféra vzala? Nechybí jejímu organismu nějak příliš obranné látky? Není nějaká vážná vada v jejím imunitním systému? Čas od času slýchávám, že to, co se nyní odehrává před našima očima – a čeho větší část ze samé podstaty věci zůstává skryta našim zrakům –, je jen pokračování minulých kusů, jen v jiných kulisách a s trochu jiným obsazením. A že úroveň těch kusů z minulosti rozhodně nebyla lepší. Proto prý také nelze naši mladou demokracii posuzovat tak přísně. Vždyť od dob nesvobody přece jen učinila nesporné pokroky. Není však toto jeden ze způsobů, jak odvádět řeč od podstatného? To, co se od nás žádá, je, abychom naši obnovenou republiku poměřovali s tím, čím v době sametově revoluční změny sama chtěla být a čím se za tu dobu již mohla a měla stát. A abychom se více ptali po příčinách a také možných důsledcích: uvědomili si, jaké dlouhodobé tendence se v ní nyní tvoří a jaké pro ni mohou mít v budoucnu následky.

Slýchávám také, že se tomu nedalo vyhnout. Že po velkých společenských změnách se zvedne kal ode dna, a pak ještě dlouhá léta stoupá a víří. Že je to nutná daň za svobodu. Není to však podivná daň, která se platí právě ničením toho, z čeho se má platit? Nejsou právě tohle řeči, které nejvíc vyhovují oněm parazitním kulturám, aby se mohly dál pěkně v teple a temnu množit? Nezastírá se tím pouze skutečnost, že současný stav je výsledkem konkrétních rozhodnutí a činů konkrétních lidí, v minulosti vedených konkrétními představami a idejemi? A vzhledem k národním specifikům našeho přechodu od totalitního systému k demokracii je zejména na místě otázka: Není ona krize institucí dlouhodobě podporována určitými vadnými teoretickými a ideologickými východisky, založenými na svérázném pochopení liberálně demokratického zřízení? Nestraší už po léta v našem veřejném prostoru ideologie a od nich odvozená vulgární klišé, která zmíněným projevům sociálně patologického jednání vlastně žehnají a poskytují jim radikální alibi?

Role ideologií

Hybnou silou společenských změn nebývají ani tak politické teorie a jejich ideje, jako spíše symboly, hesla a politické ideologie, do jejichž zjednodušené řeči jsou politické teorie a ideje překládány. Za hesly, symboly a ideologickými simplifikacemi změn, jež byly uvedeny do pohybu v listopadu 1989, se skrýval více či méně jasný a zřetelný politický program: šlo o (znovu)nastolení státní formy demokratického republikanismu, respektive liberální demokracie. Očekávání širokých vrstev obyvatelstva, které se po listopadovém převratu z větší části přihlásilo k těmto idejím a v jejich jménu odmítlo totalitární formu vlády, byla však jinak poměrně neurčitá, a bylo tedy třeba je naplnit konkrétnějšími obsahy. To se také dělo v procesu krystalizace programů jednotlivých politických stran. Také náš proces politické transformace tak byl provázen konstitucí politických ideologií, v nichž byly formulovány konkrétnější představy o budoucí povaze našeho státu. Zvláštní místo v tomto vývoji nepochybně náleží fenoménu politické ideologie, jejímž hlasatelem se stal Václav Klaus a jeho ODS ve chvíli, kdy učinil fatální krok od projektů ekonomických reforem k hlásání určité vize společnosti jako celku.

Obecně platí, že vadná myšlenková východiska politických koncepcí a ideologií se mohou velmi neblaze projevit v každodenní společenské a politické realitě. To, co by mělo stále znovu vybízet ke kritickým analýzám myšlenkových východisek ideologie Václava Klause, je právě nápadná souvislost jejího obsahu se zakořeněním a rozšířením sociálně patologických jevů v české společnosti během uplynulých osmnácti let (samozřejmě v návaznosti na starší tradici modelů chování z dob reálného socialismu), jako je ekonomická kriminalita, korupce, klientelismus, a vůbec ona celková krize institucí, jak o ní byla řeč výše. Přitom jistě nelze popřít, že příčiny těchto jevů jsou složitější. Také tím nemá být řečeno, že na zmíněné sociálně patologické jevy mají výhradní patent Václav Klaus a jeho ODS, neboť je očividné, že se ve větší či menší míře postupně rozbujely také v ostatních stranách napříč politickým spektrem. Nejde nám však nyní o to srovnávat míru prohnilosti jednotlivých stran, ale spíše o to najít příčiny, kde se vůbec vzala právě ona příznivá společenská atmosféra pro množení, bujení a zhoubné symbiózy oněch novodobých škůdců parazitujících na chřadnoucím organismu naší mladé demokracie. A tyto příčiny chceme hledat v rovině teoretických a ideologických východisek, jejichž vliv na společnost je stále povážlivě podceňován, navzdory varovným příkladům tragédií 20. století, u jejichž kořenů stojí vážné myšlenkové omyly, účinně distribuované pomocí politických ideologií.

Pojem svobody

Podívejme se z toho hlediska znovu na ideologii, jejíž věčné pravdy zřejmě – bude-li Václav Klaus znovu zvolen do svého úřadu – budou zaznívat do podhradí ex cathedra dalších pět let. Klíčová sdělení této ideologie je třeba číst pozorně ve světle jasného pochopení podstaty liberálně demokratického zřízení a jeho podmínek či předpokladů. Při takovémto čtení před námi vystoupí jeden nápadný rys: tato ideologie se tváří, že právě ona je jedinou právoplatnou dědičkou ideálů boje za svobodu a demokracii a neváhá nálepkovat své odpůrce jako stoupence „předlistopadových poměrů“ a nepřátele svobody, ve skutečnosti však v sobě obsahuje řadu prvků, které jsou v rozporu s idejemi liberální demokracie, demokratického republikanismu a ovšem humanismu, na němž tato politická forma spočívá.

Tato ideologie vystupuje jako neohrožená bojovnice za svobodu, zamyslíme-li se však nad jejím pojetím svobody, zjistíme, že nemá nic společného se skutečně lidskou ani skutečně politickou svobodou. Jejím ideálem svobody je ve skutečnosti „svoboda“ na tržišti v pojetí novověkých liberálních ekonomů, kde aktéři důsledně sledují své vlastní zájmy a „neviditelná ruka“ se už postará, aby z toho vzešlo „obecné blaho“. Toto pojetí svobody naprosto přehlíží základní rozdíl mezi jednáním obchodníka a podnikatele na trhu a jednáním člověka a občana v politickém a lidském společenství a redukuje to druhé na to první. Tak mu ovšem zcela uniká podstata lidské a politické svobody, včetně jejích nezbytných podmínek v situaci plurality svobod, jako je právě existence normativních systémů či institucí, o jejichž udržování by političtí představitelé demokratického státu měli v prvé řadě usilovat, natož aby mu přišlo na mysl, že existence politického společenství je životně odkázaná na určité lidské a občanské ctnosti.

Podle měřítek politické svobody a demokracie, jak byla klasicky vyslovena v Aristotelově Politice, se takováto snaha redukovat politickou a lidskou svobodu na způsoby chování na trhu ovšem nemůže jevit jinak než jako pokus o likvidaci politiky a politické svobody ve vlastním smyslu, tedy – smím-li parafrázovat formulaci Hannah Arendtové – jako pokus proměnit agoru demokratické polis v trh ve smyslu bazarů orientálních despotických říší. Není tedy náhodou, že tato ideologie například vytahuje do boje proti občanské společnosti, která právě představuje svébytný a autentický projev politické svobody a politického jednání občanů, zvláště významný pro demokracii v situaci, kdy představitelé politických úřadů a postů ve své většině dávno přestali skutečně politicky jednat, protože se pro ně výkon jejich úřadů stal především prostředkem výnosné obživy. Nemluvě o tom, že velké části z nich nestačí ani regulérní plat za výkon jejich funkcí, ale využívají svěřených úřadů jako vhodnou bázi pro další obohacování a vedlejší příjmy v rámci čilé směny moci za peníze. Z hlediska antického chápání demokracie a politiky snad nemůže být větší absurdity než tvrzení, že právě takovíto političtí představitelé jsou jedinými oprávněnými nositeli politického jednání a veřejné diskuse, a s ním spojené cejchování reprezentantů občanské společnosti jako nepřátel svobody.

Fikce svobodného trhu

Slepota vůči podmínkám existence demokratického státu a lidské a politické svobody, jaké představují právě instituce a občanské ctnosti založené na víře v určité hodnoty, vede k tomu, že tato ideologie, která se sama prohlašuje za liberální, z klasiků liberalismu vybírá pouze některé motivy, například deregulaci trhu, zatímco jiné klíčové motivy liberalismu, jako je důraz na právo a spravedlnost, ponechává mimo zřetel, a dokonce proklamuje řadu cílů, které jsou s politickým liberalismem v přímém rozporu.

Snaha implantovat zákonitosti trhu i do oblastí, kam vůbec nepatří, a s tím související vidění společnosti jako velkého hájemství ničím neregulovaných trhů blahodárně spravovaných mysteriózní neviditelnou rukou, kde se politický život a veřejná diskuse jinak omezují na úzkou skupinu stranicky organizovaných a profesionálních politiků spravujících byrokratický aparát, však ve svých důsledcích vede dokonce k deformaci samotného tržního prostředí. Jak se můžeme každodenně přesvědčovat na vlastní kůži, za zkazkou o nespoutaných svobodných trzích se velmi dobře skrývá prosazování zájmů konkrétních jednotlivců a skupin, osobně či ekonomicky svázaných s politickou stranou a jejími představiteli, kteří jsou shodou okolností vypravěči oněch pohádek pro dospělé. Cítíme, že spolu s údajnou neviditelnou rukou trhu našimi životy příliš často smýkají ještě jiné neviditelné ruce, které patří zcela konkrétním lidem, společnostem a bratrstvům, jež se za kouře dýmovnice pseudo-liberální ideologie nenápadně vloudily na scénu černého divadla.

Celý tento koncept „svobody“, který staví na hlavu tradiční chápání politické svobody, je ovšem pochopitelný, uvážíme-li, co je vlastně zdrojem jeho myšlenkového omylu: je to ekonomický „fachidiotismus“, který v jednom speciálním oboru lidského vědění, totiž v ekonomii, nachází univerzální klíč k vysvětlení složitého politického a společenského organismu a podle tohoto klíče jej chce organizovat. Jde tedy v podstatě o variaci na často se opakující myšlenkovou chybu, která spočívá v tom, že se dílčí oblast vědění povýší na „světonázor“, a která se obvykle nazývá „vědeckým redukcionismem“. Podobná myšlenková vada stála u kolébky velikých ideologií 20. století. Důsledky tohoto ve své podstatě banálního, leč velmi rozšířeného omylu ovšem mohou být fatální, pokud se stanou východiskem politické ideologie, k jejímuž obrazu je po léta utvářena politická realita státu na přechodu od totalitního systému k liberální demokracii a která ovlivňuje mentalitu celých skupin obyvatelstva.

Je-li taková ideologie důsledně uplatňována v politické praxi a proniká-li do myšlení širokých vrstev lidí, kteří podle ní důsledně jednají, může být výsledkem nehumánní společnost, která není svobodná ani demokratická ve smyslu klasických idejí demokratického republikanismu. Taková společnost navzdory proklamovaným heslům o svobodě a demokracii může nabývat některých rysů despotických a oligarchických forem vlády. Tato vadná teoretická východiska mohou být o to fatálnější v mezinárodním kontextu, z něhož je stále více zřejmé, že problémem současného světa není konflikt mezi demokracií a totalitarismem, jak ho známe z 20. století, ale konflikt mezi skutečnou liberální demokracií, kde platí stejná práva a zákony pro všechny a kde politická moc slouží veřejnému zájmu, a formální demokracií, kde jsou sice jednou za čas více či méně svobodné volby a kde formálně existují demokratické instituce, ale které jsou ve skutečnosti ovládány moderní oligarchií či kleptokracií.

Je jednou z anomálií našeho polistopadového vývoje, která nás vzdálila ideálům demokratického republikanismu, že si zde vůdčí roli zjednala ideologie, která namísto masarykovského ideálu demokracie založené na mravnosti postavila ideál sledování vlastních zájmů, z něhož prý vzejde společný prospěch všem. Ideologie, která namísto ideálů humanitních postavila ideál nového člověka, ekonomického homunkula s výrazně kleptomanickými rysy, sledujícího důkladně své vlastní zájmy, zvyšujícího bez ohledů na cokoli a kohokoli své obraty a zisky, stále dokonaleji uspokojujícího své potřeby a štědře sponzorujícího politické strany, které mu to umožňují. Je nepochybně unikátem, nad nímž se jednou budou v úžasu pozastavovat následující generace – pokud k tomu ještě bude vůbec dán čas společnosti, která si volí hlasatele takových vizí do svého čela –, že tento typ člověka se stal jakýmsi národním programem dlouhodobě prosazovaným významným politickým vůdcem, a posléze dokonce prezidentem republiky; a že se tak dělo pod hesly o „svobodě“ a „demokracii“. A ještě víc se patrně budou podivovat nad tím, že se tomu vůbec nedivili sami současníci a že si vážně a se znepokojením nekladli otázku, zda náhodou neexistuje nápadná souvislost mezi temnými skvrnami na tváři jejich obnovené demokracie a bílými skvrnami v myšlení jejích čelných představitelů.

Literární noviny 50/2007

Konec ukázky.

Více o knize www.65pole.cz/clanky/282-hradni-pan-broucek-a-jina-monstra.