Summit bohů

Ladislav Zelinka

Copyright© 2017 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 by Ladislav Zelinka

Copyright© 2017 Cover Ladislav Zelinka

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-277-3 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-278-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-279-7 (PDF)

OBSAH

1)

2)

3)

4)

5)

6)

7)

8)

9)

10)

11)

12)

13)

14)

15)

16)

17)

18)

19)

20)

21)

22)

23)

24)

25)

26)

27)

28)

29)

30)

31)

32)

33)

34)

35)

36)

37)

38)

39)

40)

41)

42)

43)

44)

45)

46)

47)

Epilog

Ladislav Zelinka

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

„Byla pak všecka země jazyku jednoho a řeči jedné...“ Gn. 11.1

1)

Horký písek íránské stepi se vlnil v žáru poledního slunce. I velbloudi zvyklí na vysoké teploty byli zmoženi vedrem a ospale polehávali pod palmami. Mladý beduín jim natočil vodu do vědra a jednoho po druhém napojil, pak se sám kvapně schoval do stínu svého příbytku. Mladá dívka, jeho sestra, zatím vedle sama umývala nádobí a úzkostlivě šetřila každou kapku. Potichu si zpívala. Po zaprášených karavanních cestách se proháněl vítr.

Z písečné stepi někdo přicházel. Odnikud se zjevivší záhadná postava kráčela nelítostným sluncem a mířila ke skupině stanů a velbloudů. Dívka zpozorněla a ztichla. Přestala mýt. Sledovala zrakem neznámého hosta, zatímco stále držela v ruce talíř, a provázela jej mlčky nehnutým pohledem. Přichází z pouště. Neznámý člověk... úplně sám. Cestuje pěšky, zvláštní... Bude chtít napít…, přemýšlela. Snažila se pohlédnout mu do tváře, byl ale celý od hlavy po paty zahalený do bílého šátku pokrytého prachem. Sama si, než se přiblížil, podle předpisu zahalila obličej a vlasy. Natočila misku vody, a když přišel, podala ji neznámému.

Muž ji vzal do rukou, přiložil ke rtům, přitom odhrnul šátek z obličeje a odhalil tím tvář, která se dívce zdála být neskutečně krásnou. Jako omráčená se zahleděla do jeho očí. Byly sytě hnědé a jasné a zdálo se jí, že v nich vidí celý Vesmír a v něm třpytící se hvězdy. Upřeně se na něj dívala a měla pocit, že padá kamsi hluboko, ztrácí se. Připadalo jí, že se dívá na Boha. Muž jí vrátil prázdnou misku.

„Kdo jsi?“ pronesla v omámení.

„Nadžm-Alláh, Ar-Rahmán,“ odpověděl a jeho slova zazněla jako nejkrásnější modlitba. Miska jí vypadla z rukou a rozbila se o zem. Dívka se ale ani nepohnula, ani z mladého muže nespustila oči. Připadalo jí, že sní.

2)

V ulicích byl ruch. Hlavní třída byla neprůjezdná, protože ji zablokoval průvod lidí. Byla to několikátá ze série demonstrací proti vládě a jejím reformám, které měly vést k dalšímu omezování sociálních jistot a svobod, už tak dost malých, přičemž vysoká nezaměstnanost celkovou nespokojenost jen rozdmýchávala. Hlouček vpředu nesl transparenty a skandoval. Za nimi postupovalo několik desítek tisíc lidí provázených kordony policistů a čtyřmi policejními vozy. Dopravní situace se stávala nezvladatelnou.

Bronson nařídil svému řidiči otočit vůz a jet spletí jednosměrných a obtížně průjezdných ulic Říma. Musí nějak celé tohle šílenství objet. Přelaďoval stanice rádia, zda nenajde informace o dopravní situaci, ale marně. Ztlumil ho a nechal hrát potichu italské canzones.

„To je teď skoro všude, signor,“ hovořil šofér. „Organizují stávky a demonstrace, ničí výlohy a útočí na úřady... myslím, že jich mnoho zatkli... Hodně lidí nevěří vládě a politikům... Máme tu už od minulého týdne děsný zmatek.“

„Kterým politikům?“ zeptal se hlubokým výrazným basem Bronson, Američan se skandinávskými předky a s postavou vikingského bojovníka. Před hodinou přiletěl z Washingtonu s důležitým úkolem a potřeboval se nutně dostat na ambasádu, pak za ministrem zahraničí, premiérem a ještě k pár lidem soukromě, než se zase otočí na cestu zpátky. Zatímco se proplétali uličkami, díval se mrzutě z okna.

„V podstatě všem, pane. Je to neobvyklé, ale protestuje jak pravice, tak levice. Zdá, se že lidé už nevěří nikomu z nich... Ale oni už nevěří ani státu, ani justici, prostě ničemu, vlastně není jasné, co vůbec chtějí, protože jsou se vším nespokojení... Protesty už se táhnou týden a město to dost ochromuje... také se neúčastní konkrétní skupina, ale všechny vrstvy obyvatel... je to blázinec...“

Bronson se na něj podíval a zamračil se – sám nebyl přímo politikem, byl diplomatem, zaměstnancem Ministerstva zahraničních věcí, politické dění ho proto, aniž ho to mnoho mrzelo, nijak výrazně nezajímalo, věděl však, že se to týká i jeho – když už lidé nerozlišují pravo-levo a vystupují proti vládě, státu nebo celé politice, tak to začíná být vážné. Stát by měl být na straně lidí, ne aby oni bojovali proti němu. Nicméně tuto náladu celkové nespokojenosti znal. Něco srovnatelného, to věděl velmi dobře, se odehrává i ve Státech a také jinde v Evropě. Dá se říct, že je to rozsáhlejší trend.

V autorádiu doznívající písničku vystřídaly krátké zprávy.

„Velké deště na severovýchodě země by mohly způsobit rozsáhlé škody, varují meteorologové... V sicilském Palermu došlo k přestřelce, nalezeno bylo deset mrtvých, pachatelé nebyli dopadeni...“

Bronson zesílil rádio.

„... Premiér odmítá podezření z napojení na organizovaný zločin. Prohlašuje, že je systematicky vystavován útokům od opozice... Korupční skandál otřásá Neapolí, tamní místodržitelé obviněni z rozsáhlých podvodů... Italskou kráskou číslo jedna se stala...“ ani slovo o protestech nebo o občanských nepokojích probíhajících dnes snad v celém městě.

„Jak to vlastně začalo, tyhle protesty?“ pokračoval v hovoru Američan, sleduje přitom dění venku.

„Začali to nějací dva lidé. Vzali starou dodávku, dali na ni aparaturu, jezdili pak ulicemi města a vysílali výzvu k demonstracím a ke svržení vlády. Nejdřív to nikdo nebral moc vážně a nezabýval se tím, pak se to ale změnilo a teď s tím mají radní pěkné potíže...“

„Zajímavé...“

Řidič zkusil projet na hlavní silnici, houfy ozbrojených policistů ale odkláněly dopravu jiným směrem, tak zase museli odbočit stranou. Nepříjemné zdržení Bronsonovi pokazilo náladu – po dlouhém letu přes Atlantik toužil po chvilce klidu. Má zde ještě dost práce, je příliš vytížen, než aby mohl ztrácet čas popojížděním v zácpách. Nazítří pak má pak důležité jednání, kde musí být, jeho účast nesmí být ohrožena.

Skupinka demonstrantů zatarasila ulici přímo před nimi. Řidič zatroubil a pomalu vjel do jejich hloučku. Mladíci s italskou vlajkou na ně vrhali nevraživé pohledy, když projížděli. Bronson si všiml velké cedule s přeškrtnutým portrétem italského premiéra Silvusconiho se stručným nápisem „Basta!“. No podívejme, pomyslel si s úsměvem. Byl zvědavý na dnešní schůzku s premiérem, jak asi bude vysvětlovat, co se mu tu děje pod nosem.

Řidič se dál probíjel hlomozícím davem, až byl donucen zastavit zcela. Jejich limuzína byla najednou dokola obklopena lidmi a nebylo kam uhnout, ani jak vycouvat. Když Bronson v černém úhledném obleku se supěním vystoupil z auta, aby se podíval, co se před nimi děje, vzbudil pár tázavých pohledů okolostojících, jinak si ho v podstatě nikdo nevšímal, protože shromáždění hledělo kupředu k dodávce, na níž stáli dva lidé, a jeden hovořil do megafonu. Jeho plamennému projevu naslouchalo pár tisíc lidí rozestoupených okolo.

Byli teď zcela obstoupeni davem, a tak pro jistotu nařídil řidiči raději vypnout motor, sám se postavil vedle auta. Z nějakého důvodu ho zajímalo, co jsou zač a o čem tam hovoří. Bronson pozoroval odvážného hlasitého rebela a snažil se porozumět smyslu slov. Jeho řidič to odtušil, naklonil se k němu a snažil se mu překládat.

„Tito lidé chtějí samovládu. Bez politiků a politických stran... Nazývají to „Skutečná demokracie“...“

Bronson zavrtěl hlavou.

„Říkají, že státu vládne mafie, úředníci jsou zkorumpovaní a politickým stranám se nedá věřit. Navrhují občanskou vládu, návrat k ústavě...“ pokračoval řidič v tlumočení, zatímco muž na dodávce řečnil.

„...Teď ten pán vysvětluje řecký systém občanské společnosti... nový způsob voleb, zodpovědnost zástupců... hm, je to dost radikální. Požaduje zrušení imunity poslanců i senátorů... chce je postavit před soud. Prý podají žalobu... říká: „Volte srdcem, navraťte vládu moudrým“… je to celé zmatené, nedává to moc smysl...“

„A co říká teď?“

„Říká: Pojďme nyní společně před budovu parlamentu! Vezmeme si zpátky naši vládu a vyhodíme všechny zločince, kteří tam nemají co dělat. Zvolíme si vlastní lidi. Půjdeme k budově televize a budeme požadovat, aby byly odvysílány naše požadavky, aby každý viděl, co se tady děje. Média musí vysílat pravdu! My chceme pravdu!“

Nastal velký jásot, křik a hlomoz zvuků. Do toho se vmísily sirény blížících se policejních vozů. Dodávka s řečníky konečně popojela a zástup se pohnul za ní a uvolnil cestu. Bronson s řidičem se rychle vrátili do auta a nastartovali. Konečně mohli jet. Řidič zvýšil rychlost. Za sebou a kolem sebe pozorovali absurdní divadlo násilných střetů s policií a naprostý chaos všude okolo, pak už jen z dálky mohli vidět, jak policisté, mlátíce obušky, rozhání protestující a sundavají vůdce nepokojů z dodávky, nasazují jim pouta a kamsi je odvádějí. Ozvěny křiku a lomoz je ještě chvíli provázely, než zabočili na silnici vedoucí do velvyslanecké čtvrti. Oba dva si vydechli, že jsou z toho venku. Bronson zase pustil rádio.

„...My jsme svět. My jsme děti. My jsme ti, kdo činí den jasnější. Tak začněme dávat...,“ doznívala zrovna písnička od Michaela Jacksona.

„Konečně něco pravdivého...,“ pomyslel si Bronson.

***

Večer po tom všem shonu stál samotný ve své kanceláři u okna pracovny. Ruce měl založené a zasněně sledoval život venku. Připadalo mu to neskutečné, jako kdyby to všechno byl jen sen, obraz na plátně nepovedeného filmu. Přemýšlel o všem, co se mu dnes přihodilo, o schůzce s ministrem, s lidmi z politiky a byznysu, i o zítřejší schůzi, o níž až na hrstku zasvěcených nikdo neví. Ani jeho vlastně nikdo nezná. Přesto v jeho rukách leží budoucnost tohoto nepochopitelného světa...

3)

O tisíce kilometrů dále stál u podobného okna jiný člověk a stejným zádumčivým pohledem sledoval život tam venku dole pod sebou.

V pokoji své kanceláře v jednadvacátém patře moderního mrakodrapu v luxusní finanční čtvrti Moskvy se Alexej Berilov díval obrovským oknem ven dolů do tmavého večera osvětleného nesčetnými světly velkoměsta. Skleněná stěna poskytující dokonalý výhled na město byla jeho oblíbeným místem, kde s oblibou postával a pozoroval život daleko hluboko pod ním. Sám se přitom cítil být nad tím vším, daleko nad tím vším, jako Bůh. Nic potěšujícího ale dnes neviděl – v ulicích bylo víc žebráků a bezdomovců než kdykoliv předtím, po městě se potulovaly gangy chuligánů a zlodějů, na rozích vytrvale postávaly prostitutky a sem tam se mezi tím vším občas mihli mafiáni rozpoznatelní podle luxusního oblečení a aut, na něž běžní lidé neměli. Na jedné straně značkové obchody, zlatnictví, obchody s diamanty a na druhé – chudáci ohřívající si ruce nad zapálenými koši s odpadky.

Ten obrázek nebyl nijak útěšný. A to, co bylo vidět, není nic proti tomu, co vidět není, to Alexej dobře věděl. Věděl to lépe než ostatní. Moc dobře. Nejsme chudá země, bohatství ale nepatří všem, jen některým. Bohužel těm nejbezcitnějším. Korupce dosahuje takových rozměrů, že obsáhla celý stát a prostoupila všemi jeho složkami. Jsme státem mafiánů. Pro ty zákony neplatí. Zákony platí jen pro chudé. Pro obyčejné lidi. V Rusku nyní vládne kasta nedotknutelných, mocných a bezohledných, těch mimo zákony. Ani prezident Grodin s tím nic nedokáže udělat, přestože by chtěl. A to není dobře.

Alexej věděl, že on sám je také mimo zákony „světa dole“, patří ale do jiné kategorie než ti předchozí. Drží se stranou špinavých záležitostí, obchodů a politikaření, nepatří k mafiánským bossům, ani jejich přátelům. Je globalista. A zná lék na potíže svého národa. Pozítří o tom bude jednat v New Yorku s dalšími takovými. Je čas na změnu.

4)

V kanceláři Bílého domu bouchaly lahve se šampaňským. Lehce podnapitá sekretářka nalévala přítomným. Chvíle napětí již byly ty tam a ve skupinkách postávající státní úředníci a prezidentští poradci se nyní hlasitě bavili a žertovali. Panovalo veselí a oslavy probíhaly plným proudem. Jen Robin stál vzadu s rukama v kapsách a jen příležitostně si potřásl pravicí s některým ze svých kolegů. V zapnuté televizi na zdi běželo slavnostní vyhlášení vítěze voleb, na nějž byly pravděpodobně v tuto chvíli upnuty zraky celého národa. Další prezidentské volby skončily.

Opodál se Joe Maiden se skleničkou v ruce vesele bavil s poradcem pro bezpečnost – nenuceně, taktně, jak měl ve zvyku. Pak poodešel k Robinovi a poplácal ho po rameni usmívaje se.

„Dobrá práce!“

„Dobrá práce…“ zamumlal Robin.

„Pokračujeme, není to báječné?“ usrkl Joe šampaňského.

„Je.“

„Musí být, utratili jsme za to asi půl miliardy,“ prohodil sarkasticky.

Robin, kterého ostatní znali spíše pod přezdívkou „Bob“, neměl kdovíjakou náladu na žertování. Příliš dobře znal zákulisní triky a machinace, jak jich mohl být za čtyři roky svého zaměstnání v prezidentově kanceláři, svědkem. Dlouho těžce nesl tíhu zklamání ze skutečné podoby světa politiky, diplomacie, skutečného stavu národního hospodářství, z fungování státní administrativy, nakládání s penězi daňových poplatníků, bojů o moc a podobně. Jeho iluze se brzy rozplynuly, když viděl rozdělení moci a vlivu a toky černých peněz pohybující se důmyslnými kanály a nejrůznějšími směry s vědomím určených úředníků a samozřejmě bez povšimnutí lidí. Nebylo to všechno ale ztracené – i v tomto zchátralém prostředí byli lidé s upřímnými snahami pracovat pro národ a dělali ze svých pozic, co bylo v jejich silách. Sám se za takového považoval, a Joa, i přes jeho cynický realismus, v podstatě také.

Z jeho myšlenek ho vytrhlo zacinkání na skleničku.

„Ticho, pššt!“ někdo křikl.

Ostatní ztišili rozhovory a obrátili se k televizi, kde se znovuzvolený prezident chystal začít svůj projev. Paul Arnold před zraky celého národa začal hovořit. Napjatě poslouchali.

„Děkuji za svěřenou důvěru vám všem, občanům Spojených států amerických. Vaše volba byla volbou pro zítřek. Volbou pro naše děti, pro naše staré, pro naše vojáky bránící naši svobodu, volbou pro demokracii. Společně zajistíme našim dětem lepší budoucnost. Slibuji vám, že zlepšíme zdravotní systém a provedeme reformu sociálního systému. Vytvoříme pracovní místa...“

Robin se zamračil a Joe ho opět s úsměvem poplácal po zádech. Napil se a dál poslouchal.

„...před námi leží doba výzev a velkých změn. Společně navrátíme naší vlasti bezpečnost a prosperitu, jakou si zaslouží. Pokud bude třeba, postavíme se nepřátelům Spojených států a budeme bránit demokracii a svobodu naší země, zemi našich otců a praotců. Společně to dokážeme!“

V prezidentově štábu vybuchl jásot a potlesk. Obnovil se čilý ruch. Následovalo podávání si rukou a připíjení si na úspěch.

Robin si ucucl sektu a pohlédl na Joa.

„Joe, ty sliby jsou jen další trik na voliče, nemám pravdu?“

„Nic jiného než triky nemáme, Bobe,“ smál se Joe. Přezdívku „Bob“ mu dal právě on.

„Takže klasický scénář – neprůchodné návrhy, nic neřešící reformy a natahování času?“

„Budeme rádi, když se udržíme. Vždyť víš, doba je zlá.“

„Žádné změny tedy nebudou?“

„Bobe, změny přijdou, ať chceme nebo ne...“

5)

Bylo sychravo a Glastonbury pokrývala mlha. Přesto to neodradilo malou skupinku lidí od toho, aby na náměstí neuspořádali shromáždění, kde rozvěsili transparenty a rozdávali letáky. Bohužel zrovna začal déšť a Bredbery zjistil, že všechny nápisy na transparentech důkladně smyl. Nicméně pokračoval v programu – jeho spolupracovník a kolega Rommy, asi stejně starý jako on, mu podal mikrofon a přitom nad ním držel deštník, zatímco on se chystal k promluvě. Krátkou řeč měl napsanou na malém papírku, který teď hledal po kapse a našel jej úplně zmuchlaný. Když ho vytáhl, dopadlo na něj několik velkých kapek a zanechaly na něm skvrny rozpitého inkoustu. Zase jej schoval do kapsy.

„Vážené dámy a pánové..., vážení přátelé..., ehm...“

Bredbery s námahou hledal věty, jimiž měl vystihnout podstatu své revoluční filosofické myšlenky, kterou několik posledních měsíců s pár svými přáteli a nadšenci šířil po okrese tohoto malebného městečka. Asi tucet mladých lidí se sjelo z okolních obcí, aby se zde sešlo a podpořilo hnutí „New Vision“ a pomohlo předat jeho poselství mezi své spoluobyvatele. Nových lidí ale přišla jen hrstka a počasí odrazovalo občasné kolemjdoucí, aby se zastavili a chvíli poslouchali, nebo se zajímali, proč zde tato parta podivínů dělá rozruch. Navíc si Bredbery nevšiml, že mu vypadl mikrofon, a tak, než mu ho Michael zase nahodil, většina projevu skončila naprázdno.

„...a to je, drazí přátelé, asi tak základ toho, co jsem vám dnes chtěl povědět. Věřím, že vás to zaujalo a pomůžete nám změnit tento svět... Děkuji...“

Ozvalo se pár osamělých potlesků, lidé se začali rozcházet do všech stran. Bredbery slezl z provizorní tribuny, kde ho již čekala Lisa a objala ho.

„Bylo to dobré, Breddy, jsem na tebe hrdá.“

„Díky, Liso,“ odpověděl jí a políbil ji na tvář. Vzal ji za ruku. Usmála se na něj.

Jeden z posluchačů z rozcházejícího se davu vykročil k němu a poněkud podrážděně ho oslovil:

„Četl jsem jeden váš článek, kde říkáte, že by neměly existovat peníze...“ hřímal neznámý silnější pán ve starém kabátu. „To je přeci utopické!“

„To je poslední fáze, někdy v daleké budoucnosti...“

„Chcete lidem vzít peníze?“

„Ne. Lidé se peněz vzdají sami, ale to bude za dlouho...“

„Promiňte, to je ale pěkná hloupost!“ odsekl pán a odešel.

Lisa objala Bredyho kolem ramen a on ji kolem pasu. Jeho pomocníci zatím sundavali aparaturu a uklízeli prostranství.

Nesměle k němu přistoupil další muž.

„Pane Bredbery...,“

„Ano?“

„Píšete, že by každý měl dávat část svých příjmů na společné projekty. Co tím myslíte?“

„Ne měl, ale mohl, měl by mít možnost – příležitost – přispět, darovat něco do společné kasy, peněz určených na prospěšné věci, pro všechny – na to, co je potřeba.“

„Takže to není povinné?“

„Ne, samozřejmě, že ne, je to naprosto dobrovolné, tak jako vše v tomto novém systému. Každý však pozná, že je to velmi šikovné a prospěšné.“

„A ta vaše vize...“

„...vize nového světa...“

„...ano, hm, je to dost idealistické.“

„Jsou to ideály. Cíle a ideály. Samozřejmě, že jsou idealistické, protože jsou to ideály. Je to něco, co všichni chceme, ale bojíme se toho, protože to je příliš dobré.“

„Hm... ano... líbí se mi ta myšlenka. Abych se představil..., jsem John Paulman, redaktor regionálního týdeníku Our World. Jestli budete souhlasit, můžeme spolu na téma New Vision udělat rozhovor do sobotního vydání...“

6)

Michail Grebeděv dorazil do New Yorku akorát, aby stihl dopolední zasedání. Ubytoval se v čtyřhvězdičkovém hotelu na Manhattanu, aby to měl blízko a nemusel nikam jezdit. Chtěl se také projít pěšky ulicemi města, porozhlédnout se a pochytit něco z jeho atmosféry. Šel pomalu a se zájmem nahlížel do výloh obchodů a pozoroval kolemjdoucí, na které se se zdvořilostí jemu vlastní sem tam usmál, většinou neopětovaně. Většina z nich byli černoši nebo Asiati, což ho poněkud překvapilo. Vzpomněl si, že v Londýně viděl něco podobného, a neměl z toho tenkrát dobrý pocit, nicméně věděl, že je to určitý trend doby, na který je potřeba si prostě zvyknout. Pak zašel do Minnie's na typické americké koláčky. Za dva dolary dostal čtyři do papírového sáčku s sebou. Vykračoval si pozvolně newyorskou ulicí s koláčky v ruce, pak zašel do Starbucks na kávu. Celkem spokojeně teď mířil směrem k nábřeží, kde byl také cíl jeho cesty.

Náhle proti němu vykročil chlápek zabalený do kartonové krabice a málem ho srazil. Michail musel uskočit zpátky a přitom si vylil kafe. Nechápaje, co se děje, sledoval, jak mu cestu zastoupil prapodivný zjev jakoby z jiného světa, a pomalu se probíral z utrpěného šoku. Muž, který přes sebe měl navlečenou ceduli z kartonu popsanou křiklavými hesly, nejevil nejmenší rozpaky ani stud a jal se cizince bez jakéhokoli vysvětlování zpovídat.

„Věříš v Ježíše?“

„C-co…? Prosím...?“ koktal a otíral si polité sako Michail.

„Synu člověčí, prorokuj proti pastýřům Izraelským! Prorokuj a rci jim: Takto praví Panovník Hospodin: Běda pastýřům Izraelským, kteříž pasou sami sebe. Zdaliž nemají pastýři stáda pásti?“ volal ten cizí člověk silným hlasem, jako by měl být Michail hluchý, zatímco lidé v ulici se nervózně otáčeli. Pak zmlkl a upřeně se mu díval do tváře, jako by čekal na odpověď.

„No... jistě...“ rozpačitě odpovídal Rus.

„Bratře, obrať se k bohu, dokud je čas!,“ promlouval k němu kazatel. „Blíží se apokalypsa a soud nad tvou hříšnou duší.“ Michaila zamrazilo, tělem mu projela vlna děsu. Podivný kazatel se obrátil k nedobrovolným posluchačům, kteří jej míjeli:

„Čiňte pokání, nebo se přiblížilo království nebeské! Nebude dlouho, a Syn Člověka sbéře se na oblacích nebeských za zvuků trumpet, když polnice soudu ohlásí jeho příchod! Neschová se tehdy člověk velký, malý před hněvem Beránkovým, ani před jeho tváří...“ volal na celou ulici, nedbaje jestli ho někdo poslouchá.

Michail se mezitím vzpamatoval a uklidnil se z prvotního šoku. Nejdříve chtěl jít, pak ho ale napadlo, že má ještě docela dost času, nepospíchá, tak se rozhodl, že si s mužem popovídá.

„Vážený pane, proč si myslíte, že se blíží konec světa?“

Kazatel si jej měřil pohledem.

„Mohu se vás zeptat, odkud jste?“

„Já? Přiletěl jsem z Ruska... pracovně.“

„Vypadáte jako politik.“

„Jsem... politik,“ usmál se Michail.

„Dobře... proč ne... i politik může prohlédnout a svěřit duši Kristu... jeho náruč je dostatečně široká i pro něj...,“ hovořil kazatel už klidněji.

„Proč si tedy myslíte, že se blíží konec světa?“

„Bůh dává znamení, pane, nevidíte? Jsou všude kolem, jen je potřeba se dívat. Když odcházel, řekl nám, že jeho příchodu budou předcházet mnohé zázraky a znamení.“

„Jaké například?“

„Všechno ve světě bude naruby. Muži se budou chovat jako ženy a ženy jako muži, budou vládnout moc a peníze místo moudrosti a zbožnosti, člověk se postaví proti přírodě a ona proti němu, budou veliké boje o majetek a Bůh bude lidem pro smích. A lidé se nechají svést šelmou, chytrým falešným prorokem slibujícím majetek, peníze, slávu, hojnost a nebudou dbát zákonů nebeských...“

Michail se zájmem naslouchal horlivému křesťanu.

„...však, když bude zapomenutí největší, Bůh se všem zjeví tehdy, kdy to budou čekat nejméně, a všechny jejich hříchy budou naráz vyjeveny, aniž by tomu zabránili... Poslední slovo bude patřit Bohu.“

„Vidíte Boha někde kolem sebe?“ usmál se diplomat.

„Je všude a všechno vidí, jeho oči zaznamenávají slova a činy každého z nás a poslední den se z nich každý z nás bude zpovídat. Bůh není vidět zjevně, aby nám dal možnost výběru – nechává růst plevel vedle pšenice, aby každá rostlina vydala svůj plod – aby poznal každého podle jeho skutků... Špatné plody ale Bůh nepřijme...“

„Hm, dobře, ale nevadí vám, že vás nikdo neposlouchá, alespoň to tak vypadá...“ rozhlédl se Michail kolem sebe a obrátil se zpátky k zvěstovateli.

„Jak bylo řečeno: ‚Kdo má uši k slyšení, slyš.‘ Soud od Boha musí být lidem oznámen, aby o něm dopředu věděli, ať už se na něj připraví, nebo ne.“

Michail poděkoval a lehce se uklonil, slušně se odporoučel a vykročil dál. Pouliční kazatel se obrátil nazpět k okolojdoucím chodcům a pokračoval v hlasitém kázání:

„Ach, vy Sodomští, kolikrátež ještě budete urážet Boha a stavět se jemu do cesty. Však i na vás přijde trest Babylonský...“

Pak se Michail zastavil a otočil se ke svéráznému kazateli s ještě jedním dotazem:

„Věříte, že bude jedna církev a jedno náboženství a jeden lid?“

„Ano, pane, tak je to předpovídáno a je to zapsáno v Bibli – jeden pastýř a jedno stádo... Věřím tomu.“

„To je dobře, velmi dobře, „ odvětil Michail a odešel.

7)

Nazítří se před budovu OSN v New Yorku sjíždějí auta. Limuzíny s vlaječkami států se řadí na parkovišti a vystupují z nich představitelé států, ministři, velvyslanci, spolu se svými delegacemi a v zástupech se pomaličku sunou dovnitř, kde bude zanedlouho zasedání Valného shromáždění. Nejdříve se odehrávají tradiční ceremonie, potřásání rukama, konverzace, výměny vizitek a pózování fotografům, pak postupně a za velkého ruchu odcházejí do hlavního sálu a ten se zaplňuje zástupci téměř dvou set zemí, až asi deset minut po plánované době začátku se sál utišuje, takže zasedání může začít. Zahajuje ho minulý rok zvolený předseda shromáždění, Nor Jorgen, úvodní zprávou.

Shrnutí minulého roku a současného aktuálního stavu není příliš povzbuzující i přes předsedovu snahu o jeho optimističtější vyznění. Nakonec málokdo věří, že by Valné shromáždění něco skutečně změnilo. Skutečná rozhodovací moc je někde jinde. Každoroční sjezdy se staly spíše politickým divadlem vhodným pro předvedení řečnických schopností jednotlivých představitelů států, občas pro vyjádření kritiky vůči jinému státu, například v případě prezidenta Palestiny vůči Izraeli, nebo Íránského prezidenta, během jehož projevu odcházejí demonstrativně američtí a izraelští delegáti ze sálu.

Žádných zvláštních výsledků nebylo dosaženo, jak bylo ostatně očekáváno. První den jednání se chýlí ke konci...

***

Mezitím se v malém sále ve stejné budově scházejí nenápadní mužové. Neliší se od ostatních jednajících právě v kongresové hale podle oficiálního programu, nejsou významní ani známí – není mezi nimi žádný prezident ani ministr. Přesto jejich schůzka má větší význam než celé zasedání Valného shromáždění.

První dorazil Thor Bronson a s ním George Kenneth, staří přátelé a matadoři americké politiky a diplomacie, nyní ve výslužbě. Za nimi přiběhl rychlým krokem Jacque Monnast s velkým svazkem dokumentů v podpaží a aktovkou v ruce, potřásl si s nimi volnou rukou a začal si na stole připravovat materiály vyhotovené pro tuto schůzku. Následoval Michail Grebeděv, vesele se zdravil s přítomnými a žertoval, Harry Balmout, Ernst Vaugham, Alexej Berilov a postupně i zbylých pět. Jakmile se dostaví poslední, dvanáctý, Gordon Smith, Angličan, jsou zavřeny dveře a vše, co zde bude řečeno, zůstane jen mezi účastníky tajného jednání.

„Vítej, Gordone.“

„Zdravím tě, Georgi... Á, Alexeji, buď zdráv,“ zdravil se poslední příchozí se svými kolegy, které dobře znal, a přátelsky si s nimi potřásal rukama. „Georgi, dnes to bude důležité setkání, nemám-li pravdu?“

„Ano, Gordone, bude.“

„Jak moc je ten plán aktuální?“

„Hodně... Máme hodně práce.“

„Začněme tedy.“

Seděli kolem kulatého stolu, před sebou měli papíry, notesy. Bavili se velmi neformálně, koneckonců byli dobrými přáteli, přestože pocházeli ze vzdálených koutů světa.

„Probíhala už nějaká jednání na jiných úrovních, o nichž nevím?“ ptal se Ernst Vaugham, člen Rady Evropy.

„Ne, tohle je první.“

„Musíme začít – dát pokyn ostatním,“ vysvětloval Monnast.

„Je nejvyšší čas...“ podotkl další z účastníků.

„Přátelé, situace v Rusku je kritická, potřebujeme pokročit. Souhlasíte?“ obrátil se k přítomným Alexej.

„Ano, souhlas. Ani Spojené státy dlouho nevydrží, ne déle než rok, možná rok a půl,“ reagoval Američan.

„Evropa se nám také rozpadá, viďte?“ obrátil se na evropské zástupce Bronson.

„Ano. Proto jsme tady.“

V místnosti se sešli čtyři Američané, čtyři Evropané a čtyři Rusové. Společně tvořili radu, která si neformálně říkala „Rada dvanácti“. Oficiální jméno ani statut neměla, protože de iure neexistovala. Ve skutečnosti byli na vrcholu hierarchie rozhodovací moci a s konexemi na nejvýznamnější lidi představovali neformální politické centrum. Měli informace o všem a navzájem je mezi sebou sdíleli. Neměli mezi sebou žádné tajemství, nesoupeřili, nezastupovali zájmy svých zemí. Určovali chod světa.

„Přátelé, děkuji, že jste se všichni dostavili a že můžeme přikročit k projednávání našeho programu,“ započal Jacque Monnast jednání. Sám byl jedním ze čtyř evropských zástupců, nezvoleným a neodpovídajícím nikomu a ničemu.

„Přikročme k jednání o novém pořádku a o světovém náboženství,“ obrátil se k přítomným. Nebylo třeba sáhodlouhých projevů a vysvětlování. Všichni velmi dobře věděli, co je na programu jednání. „Situace dospěla do bodu, který je příhodný pro započetí realizace našich plánů. Nový světový řád potřebujeme. Bez diskuze...“

Ruský zástupce přikývl.

„Da. O tom není pochyb. Potřebujeme ho. A světové náboženství taktéž. Musíme sjednotit svět na všech úrovních, aby to mohlo fungovat, a to rychle.“

„Máme velkou výhodu,“ pokračoval Bronson, „že už je vše připravené, už dnes jsme hodně daleko a všichni jsou na svých místech. Je jen potřeba to dotáhnout do konce a neudělat chybu. Ale to dokážeme...“

„...Musíme jen zvolit postup...“

„Je vypracovaný harmonogram?“ ozval se někdo.

„Zatím jen pracovní.“

„...a sjednotit se na základní podobě procesu...“

„Vladimire, jak si vede Čína?“

„Čína je připravená. Čeká.“

„A USA?“

„Taktéž. Jsme schopni přesunout jednotky pod společné velení.“

„Izrael dal souhlas.“

„To je nejdůležitější...“

Existence a původ členů rady dvanácti byly dány historicky – Evropa, Rusko a USA byly v minulém století hlavními centry moci, a tak byly i středobody globalismu. To se však již od té doby změnilo, toto uspořádání přestávalo odpovídat skutečnosti. Po přechodu na nový systém se v blízké budoucnosti nepochybně větší část moci přesune do Východní Asie...

„Co Církev? Jakou si představujeme formu celosvětového náboženství? Máme něco hotového?“

„Je stále aktuální projekt ‚Maitrea‘?“ otázal se Rus.

„Ano, ten je tu pořád. Harmonogram dnes vypracujeme.“

„Uvažujeme o sjednocené církvi?“

„Ano, to je ten projekt.“

„...Je to něco jako nová víra vzniklá spojením všech náboženství, upravená pro současnou dobu...“ vysvětloval Monnast.

„Druhá možnost je celosvětová filozofie bez víry, bez náboženství, zaměřená spíše na vědu, ten nápad se mi líbil – to bylo zavrhnuto?“

„Ano, protože to neřeší problém církví – jsou zde, většina lidí jsou věřící a něco s nimi musíme udělat, nemůžeme je obejít, musíme je integrovat do Nové víry – musí to být spojení filozofie, vědy i náboženství všech významných církví.“

„Zabýval se tím někdo v posledních letech?“ přihlásil se Michail Grebeděv.

„Ano, hned to vysvětlím.“

„Michaili, pořád máme vypracovaná schémata z devadesátých let.“

„Jsou aktuální?“

„Jsou nadále použitelná. V podstatě je můžeme použít i dnes, tak jak jsou.“

„Výborně, jsem pro.“

„Je někdo ve spojení s Benjaminem Cremem?“ zareagoval další z přítomných.

„Ano, jsme…“ Mezi muži se rozvíjela debata, která nebyla určena pro uši kohokoliv kromě hrstky lidí ze zákulisí, mimo veřejnou politiku, světla kamer a pozornosti občanů.

„Podklady pro zavedení Nového světového řádu jsou stále platné...“

„...jen aktualizované...“

„Budeme postupovat podle nich?“

„V podstatě můžeme jít podle nich, ano.“

„Kdo o tom všechno ví?“

„Zatím jen my. Tedy podle toho, jak to bereš, Harry...“

Skupina „Dvanácti“ tvořila ústředí, odkud vycházela rozhodnutí pro celou síť „globalistů“, rozprostřenou po celém světě a zahrnující mnohé z nejvýznamnějších osobností a disponující nebývalými zdroji. Jednání o světovém náboženství nebylo nic zcela nového a bylo součástí plánů, o nichž se obecně hovořilo jako o agendě Nového světového řádu. Globalisté pro ni dlouhodobě připravovali půdu, zastoupeni ve většině významných institucí, organizací a vlád států.

Z tohoto nyní zasedajícího ústředí vzejde rozhodnutí, zda je čas uvést soukolí do chodu, či ještě ne. Harry – jeden ze tří amerických zástupců – věděl, že je jen otázkou času kdy. Globalisté mají své lidi na důležitých místech a každým rokem získávají stále lepší pozici. Zavést světový řád je nyní snazší než kdy předtím. A situace ve světě si takový krok žádá. Pokud zde dojde ke konsenzu, bude to znamenat povel k intenzivní cílené kampani na všech úrovních a ve všech oblastech světa. Je to konspirace? Ne, to je světová politika.

„Dobře. Dnes rozhodneme?“

„Nejlépe dnes.“

„Myslím, že všichni jsme pro, Jacqueu.“

„Ano. Pojďme se bavit o provedení.“

„Vysvětli nám nejdřív koncept sjednocených církví, jestli tě můžu poprosit,“ ozval se Američan.

Jacque Monnast předsedal tomuto shromáždění. Mohl by být označen za hlavního ideologa globalismu. Vycházel z velké části ze zkušeností a konceptů Evropské unie, jíž byl neoficiálně „kmotrem“ a hlavním mužem v pozadí. Evropa dobře ukázala možnosti sjednocování suverénních států do dobře řiditelného celku. Byla vlajkovou lodí globalismu a vzorem pro realizaci podobných projektů. „Když jsme to dokázali s Evropou, dokážeme to všude,“ říkají s oblibou globalisté. Jacque pomáhal projektovat plány pro Asijskou, Pacifickou a Panamerickou unii. Když byla řeč o velkých projektech, byla to jeho parketa.

V krátkém přednesu shrnul téma světonáboženství. Jeho dosažením končí celá jedna velká etapa lidských dějin, dějin rozdělení a separace, válek a násilí; končící světem spojeným jedinou vírou – celosvětovou, ideálním náboženstvím pro celou civilizaci. Znělo to možná jako utopie, i projekt Spojených národů nebo Evropského společenství ale kdysi byl jen utopií, snem, než byl odvážnými jednotlivci realizován.

„Máme důvody očekávat, že církve budou souhlasit?“

„Ano, můžeme tomu věřit. Nic se nezměnilo.“

„...máme potvrzenu podporu...“

„Bude se Církev opírat o “Vůdčí osobu“?“ ptal se Harry Balmout, listuje materiály před sebou.

„Může být, ale nemusí, tuhle otázku necháme prozatím otevřenou. Každopádně ta možnost tu je.“

V místnosti probíhalo několik konverzací současně. Z jedné se ozval Vaugham:

„Jacqueu, ten harmonogram…“

„Prosím o pozornost. Navrhuji jeden rok do zavedení Nové církve v postupných krocích, s následným vyhlášením Nového světového řádu, podrobnosti máte před sebou.“

„Spojujete nerozlučně Církev s Novým světovým řádem?“ zaznělo z druhé strany stolu.

„Ne zcela, jejich uvedení ale musí probíhat v souladu a krátce po sobě, jak bylo vysvětleno.“

„Bude potřeba vytvořit přijatelné prostředí.“

„Chcete využít celosvětovou náladu a zmatek, předpokládám. Chytré...“

„Co když to nevyjde?“ zazněl hlas Gordona.

„Musíme se postarat, aby vyšlo.“

„Nezapomínejme i na možnost selhání…“

„Bronsone, máme lidi prakticky všude. Máme všechno, co potřebujeme.“

„Souhlasím s termínem jednoho roku. Víc ne, pánové,“ ozval se evropský zástupce – Němec.

„Je možné to realizovat i v kratší době?“ Otázku kladl George Kenneth, druhý člen americké trojice, ředitel výboru pro bezpečnost.

„Nedoporučoval bych. Držme se plánu. Když to zvládneme, do roku zde máme Nový světový řád.“

„Dokážeme opravdu spojit judaismus s islámem, Jacqueu?“

„Nebude to tak těžké, Michaili. Budeme muset vyjednávat, ale půjde to, bude to důležitý krok, událost, jakou jsme ještě nikdo z nás nezažili... bude to nezapomenutelné, všechno to změní a posune to všechno hodně dopředu...“

„Dobře, přejděme k závěru. Hlasujme nyní, prosím.“

Všichni byli pro. Jiný výsledek než jednohlasná shoda nebyl přijatelný.

„Tedy ujednáno. Děkuji vám, kolegové, to je vše.“

„Nyní dejte se kola osudu do pohybu...“

„Amen.“

Zasedání bylo završeno. Jednající odsouhlasili program a uvedení plánu do chodu. Předsedající všem zúčastněným poděkoval, pak povstali a navzájem si potřásli rukama a popřáli si štěstí. Každý si vzali své aktovky a kufříky, a než se rozešli, ještě konverzovali a vtipkovali. Když vyšli na chodbu, ztišili se a nenápadně se rozešli každý svým směrem. Nic nenapovídalo tomu, že zde bylo rozhodnuto o tom, co bude v příštích měsících a letech nejvýznamnějšími tématy v nejvyšší politice. Nejdříve bude nutné představení a schválení plánu velkou radou světových elit patřících k širší „Rodině“. Jejich usnesení následně budou zprostředkována národním představitelům globalistů ve všech zemích, na všech úřadech, ve všech významných institucích. Jakmile bude seznámeno širší vedení a národní kliky, začne neúprosný lobbing ze všech stran mající za úkol dotlačit představené států k jednání a dohodě na předem rozhodnutých a naplánovaných bodech. Mašinérii globalistů byl právě dán povel k zahájení programu, který byl plánován dlouhá desetiletí. Zanedlouho budou vlády všech zemí vést politiku vedoucí k Novému světovému řádu.

Rozhodnutí padlo.

8)

Mladý muž seděl na polštářích rozložených na koberci v jednom z menších stanů. Patřil dívce, která mu dala napít a nyní tam byla s ním. Vyžadovalo to od ní odvahu, pozvat dovnitř cizího muže – samozřejmě něco takového bylo zakázané. Neodolala však, toužila se o něm dozvědět více. Dala mu talíř se sladkým jídlem a vybraným ovocem, nejlepším, jaké našla. Muž poděkoval a jedl. Dívka ho sledovala. Jeho vznešené držení těla a sebevědomá tajemná mystická vnitřní krása v ní při pohledu na něj vyvolávala vlny povznášejícího pocitu, jaký nikdy předtím nepocítila. Bylo tam přítmí a klid, příbytek naplňovala zvláštní atmosféra. Potichu k němu začala hovořit, tak aby je nikdo venku neslyšel.

„Ví o tobě zde někdo?“

„Ne... zatím jsi první. Ani ulemá o mě neví…“ pravil dívaje se na ni.

„Jsi rasúl Alláh, posel Boží?“ otázala se opatrně.

„Jsem vaše hvězda. Slunce na zemi..., ten, který byl na počátku...“ odpovídal krásnou řečí. Byla okouzlena jeho hlasem.

„Znám vás lidi velmi dobře,“ pokračoval, „znám vás odjakživa..., ano, jsem s vámi od počátku, od doby, kdy al-Insán-první člověk vyšel ze zahrady 'Adn...“

Mladá žena byla v oněmění z toho, co slyšela. Musí to být prorok nebo snad i víc. Ze studu se schovávala za svým šátkem před jeho čistým planoucím pohledem. Přemýšlela, jestli před ním nemá pokleknout. Muž ji zarazil.

„Neboj se mne, prosím, a nepoklekej přede mnou. Jsem zde člověk, tak jako ty. Jen před Bohem poklekej v duchu, jinak ne... Nikde není řečeno, že má syn člověka poklekat na kolena, ať už v mešitě nebo doma, poklekat měl vždy jen ve svém srdci před samotným Bohem. Ten ale není v tomto světě...“

Muž k ní ještě mnoho hovořil ten den a pověděl jí vše, na co se chtěla zeptat. Povídali si, i když už venku svítily hvězdy, a jí se tu noc otevřely oči. Nechala pak mladého muže spát ve svém stanu až do zítřejšího rána, ukrytého, aby jej nikdo nenašel. Sama nemohla usnout, cítila se jiná, jako by se znovu zrodila. Slova z jeho úst se vymykala čemukoliv, co kdy od kohokoliv slyšela; všechno jí té noci začalo dávat smysl. Ještě chvíli hleděla do tmy, než konečně zavřela oči.

9)

„Ne, je mi líto, dál nemůžete, tato silnice je tento víkend uzavřena. Musíte jet jinudy... ne, musíte to objet... nemohu vás pustit... ne, nemáte povolení... důrazně vás žádám... otočte to, pane!“

Alex vzdal několikaminutové dohadování se s policistou, který jim bránil v jízdě dál. Přes silnici ležely zátarasy a na všech příjezdových komunikacích strážily hlídky. Nikdo, kdo neměl povolení a nebyl na seznamu, nebyl vpuštěn. Ti muži si nedělali legraci – Alex viděl, jak jim u pasu a na ramenou visí samopaly, sami byli povětšinou oblečeni v neprůstřelných vestách a v plné výstroji. Nedalo se jinak než otočit vůz a zkusit to jinudy; předtím alespoň udělal několik fotografií zachycujících nezvyklá bezpečnostní opatření v malém, obvykle poklidném městečku. Dnes se však celá lokalita změnila ve vojenskou pevnost – malý zámeček, kde by se mělo konat zasedání světové elity, jim nebylo umožněno spatřit ani z dálky.

„Podívej, Alexi!,“ vykřikl Jacob ze zadního sedadla a s prstem na okně ukazoval k nebi. Zpoza stromů vylétla černá helikoptéra a přeletěla nad nimi, rachot vrtule je na chvíli ohlušil. Udělal rychle pár fotografií, na nichž bylo zřetelně vidět, že je vybavena kulometem a jsou v ní ostřelovači. Senzace!

„Dobrá trefa!“

Pomalu projížděl vylidněným městečkem a spolu se svou partičkou odvážlivců sledoval z auta okolí. Všimli si vojáků v parku a na vyvýšených místech. Pak i skrytého ostřelovače na střeše obchodního domu. Zabočili. Zkusí to z druhé strany.

Před nimi se objevila další hlídka se zátarasy. Odbočil tedy stranou a jel po neudržované cestě vedoucí mezi rozpadlé tovární budovy, mezi skládky, pokračující kamsi mezi stromy podél kolejí. Tam zastavil.

Skupinka pěti mladých mužů vylezla z auta a rozhlížela se, zda je místo bezpečné. Zdálo se, že ano.

„Vezmeme to těmi stromy tamtím směrem...“ ukázal Hans k houštině. Vykročili tam. Alex měl na nose černé brýle a na rameni kameru a foťák. Ostatní byli vybaveni podobně. Hans za chůze sledoval GPSku.

„Musíme víc doleva... tam....“ uhnuli trochu směrem k malému kopci. Z jeho vrcholu už viděli zámek. Rychle sáhli to foťácích.

Viděli i příjezdovou komunikaci, po níž se sunuly limuzíny a mířily k noblesnímu hlavnímu vchodu klasicistní budovy. Jacob sledoval dalekohledem z aut vystupující postavy, všichni v černých oblecích, pánové společně s manželkami byli vítání hostiteli, jimiž byli Nizozemská královna se svým chotěm.

Rozhodli se postoupit blíže. Nenápadně se přesunovali k zámku, až nakonec došli k vysokému plotu ohraničujícímu jeho pozemek – za ním se rozkládala udržovaná zahrada a park ve francouzském stylu.

„To bude reportáž!“ vydechl Alex nepřestávaje mačkat spoušť fotoaparátu. Nad nimi opět přelétal vrtulník, dokonce dva. Už byli tak blízko, že poznávali některé osobnosti – Německá kancléřka, viděli, se právě zdravila s královnou, byli tam nějací zámožní Arabové... á… pan Herringer – o něm Alex dlouho tušil, že je zapleten do nejvyšší politiky – tak ten je tu taky – jenom se mu tím potvrdilo jeho podezření.

V právě přijíždějícím autě zahlédli někoho, kdo jim připomínal Philla Gratese, miliardáře a majitele několika společností v oboru telekomunikací. Senzace! Rozhodli se vylézt ze zákrytu a postoupit až k bráně. S kamerou a foťáky teď natáčeli, co se dalo, nedbajíce, že k nim již přibíhá ochranka; také rychle vybalili přinesené transparenty a vyzdvihli je do vzduchu – ať mocipánové vidí, že jim všechno neprojde tak hladce, že je zde i nějaká opozice. Reportáž o této události si zítra přečte pár tisíc lidí, takže jejich oběť nebyla marná...

***

Zasedání probíhalo v malém zámečku v Holandsku na pozvání Nizozemské královny. K pečlivě hlídanému objektu přijížděly limuzíny jedna za druhou a opatrně míjely stráže. Sjížděly se tam nejvýznamnější osobnosti ze světa politiky, průmyslu, vědy a financí, tak jako každý rok, jak již je pro tato setkání tradiční. Již desetiletí se zde stalo zvykem řešit nejpalčivější problémy světa a zde se určují trendy a budoucnost světa; je to jedna z nejlepších příležitostí pro kontakty v takovém rozsahu a významu a přitom v maximálně bezpečném a otevřeném prostředí bez účasti tisku a očí veřejnosti.

Jen poslední roky je stále obtížnější udržet podobná setkání v tajnosti a bezpečnostní opatření a náklady na ně se každý rok stupňují a dosahují absurdních rozměrů. Dnes byla ve službě asi tisícovka policistů, vojáků, stovky agentů soukromých bezpečnostních služeb, detektivů, desítky ostřelovačů pokrývající dozorem všechny střechy a volné venkovní prostory; dva vrtulníky neustále kroužily ve vzduchu monitorujíce situaci.

Přes všechna tato opatření a přesto, že by o tomto setkání nikdo z veřejnosti neměl vůbec vědět, se u brány objevila skupinka aktivistů. Stáli za vysokým železným plotem ohraničujícím pozemek, fotili přijíždějící automobily, drželi transparent s protestními hesly a narušovali poklidný chod akce. Byli zpacifikováni a zadrženi; jiná narušení programu se již nekonala. Hlídkám bylo přikázáno zvýšit ostražitost, budova sama byla kompletně neprodyšně zabezpečena a odstíněna od vnějších vlivů. Oddělení od okolního světa bylo téměř dokonalé.

Přední globalisté zde budou tři dny nerušeni zasedat a projednávat podobu Nového světového pořádku na návrh „Rady dvanácti“. Jejich schválení je nutné pro uvedení plánu do chodu, nepředpokládá se ale, že by nemělo být uděleno. Demokracie, či hra na ni, jak se zdá krásně fungovat ve vnějším světě, zde neplatí. Zde platí zákon hierarchie – rozhodnutí již padlo na nejvyšší úrovni a nižším podle nepsaného zvyku náleží se podřídit. Navíc globalisté, ať už pocházejí z té či oné země, ať jsou jakéhokoli vyznání a politické příslušnosti, mají víceméně shodné cíle a spojuje je právě jejich společný zájem. Světovláda je ústředním bodem.

Z „Dvanáctky“ byl přítomen Harry Balmout stejně jako osm dalších, představující většinou nejdůležitější osoby celého programu. Harry měl to štěstí, že nemusel být mezi vystupujícími, a tak nerušeně hleděl na dění z pozice diváka. Jeho úkoly byly spíše v oblasti lobbingu mezi významnými americkými průmyslníky, médii a finančními skupinami s působností i pro Jižní Ameriku – a budou opět aktuální, jakmile se vrátí do Států. Hlavním slovem před shromážděním elit byli pověřeni Monnast a Vaugham, rození řečníci s velkou osobní autoritou.

Sál se utichl. V tichosti a vzdáleno očím veřejnosti začalo velké jednání o budoucnosti světa – na konferenční podium vystoupil nizozemský předřečník ve fraku s bílým motýlkem a velmi formálně zahájil konferenci.

„Vážené dámy, vážení pánové, vaše excelence a vaše výsosti, mesdames et messieres, přeji vám jménem pořadatelů Nizozemské královny, její Výsosti paní Adelaide I., a pana Jacoba, vévody z Limburku, dobré dopoledne a vítám vás na našem každoročním setkání v královském zámečku Doornenburg v Arnhemu. Těším se spolu s vámi na plodné a úspěšné jednání o záležitostech a věcech, které jsou pro náš svět nejvíce aktuální a důležité, a věřím, že ve většině najedeme společnou řeč a vůli ke kompromisu a že se shodneme na společném postupu v uskutečňování důležitých úkolů čelíce závažným hrozbám současného světa...“

Při pohledu hledištěm sálu Harry viděl pestré složení jeho účastníků, jen podle společenského oblečení a tváří rozeznával rozličné národnosti a kultury, převládali však jasně Evropané a zástupci Západní civilizace. Přední sedadla byla podle protokolu vyhrazena monarchům.

„...dovolil bych si uvítat na pódiu váženého pána a předsedu našeho neformálního shromáždění, který zahájí jednání naléhavým poselstvím adresujícím velké hrozby současné doby a blízké budoucnosti a seznámí vás s možnostmi řešení. Prosím, pan Ernst Vaugham! Máte slovo.“

„Děkuji. Zdravím vás zde opět v těchto památných prostorech, v nichž již tolikrát padla rozhodnutí, která změnila chod světa. Králové, královny, ministři, prezidenti se zde již po desetiletí pravidelně scházejí a určují základní směry vývoje naší civilizace a mění z tohoto malebného místa budoucnost všech národů. Jsme zde opět, v plném počtu a síle a připraveni k novým krokům, hotovi opět vytyčit směr našeho ubírání na další roky a desetiletí. To, co zde bude dohodnuto, ovlivní celý náš svět, všechny národy a státy, mějme to prosím na paměti a rozhodujme se proto s náležitou odpovědností. Věřím, že dnes budeme věrni tradici tohoto místa, budeme jednat otevřeně a upřímně a v nejlepší prospěch nás všech a všech národů...“

Řečník stál před tisícovým publikem zcela sebejistě, tak jak již tolikrát na evropských konferencích i jinde ve světě. Své nabyté zkušenosti a významné postavení se nyní chystal zúročit a zapsat se navždy do dějin – ovšem do dějin nepsaných a neučených – ty pravé zná jen hrstka zasvěcených.

„...nehrozí nám již světová válka, mezinárodní konflikt, jaderné nebezpečí, jako tomu bylo u našich předchůdců, naše problémy a úkoly jsou nyní jiné, ne však menší – všichni víme dobře, čemu čelíme, mnoho ze státníků, kteří zde dnes sedí, dobře ví, jak je situace nestabilní a výbušná. Prožíváme období nepokojů a chaosu, které nemá obdoby za celá dlouhá desetiletí, pokud ne staletí. Občanské nepokoje a povstání se šíří celou převážně západní civilizací a hrozí výbuchem neodhadnutelných rozměrů. Vnitřní bezpečnost a stabilita se staly vzácným jevem. Mohl bych pokračovat, stejně naléhavé nebezpečí na nás ale míří i z jiné strany – a tou je příroda. Procházíme dobou vyznačující se extrémními povětrnostními podmínkami a mnoho z našich zemí již zažilo jejich ničivé působení. Při této příležitosti bych si dovolil vyjádřit svou upřímnou soustrast italskému lidu a panu premiérovi a všem obětem včerejší katastrofy. I pohroma, postihnuvší nádherné město Benátky stejně jako před měsícem americký New Orleans, je důkazem toho, že je třeba spojit naše síly a je k tomu nejvyšší čas. Pouze koordinovaným společným postupem můžeme čelit katastrofám a problémům rozsahem přesahujícím národní hranice. Pouze celosvětově řízené vládnutí s danou autoritou má šanci vyrovnat se s takovými záležitostmi jako globální řízení počasí, kontrola emisí a znečišťování, boj s oteplováním a dalšími...“

Harry pokyvoval. Znal dobře předpovědi ekologů a odborníků na počasí.

„Kolik let nám, Harry, dávají?“ naklonil se k němu jeho soused, s kterým se znal z mnoha schůzek, Mexičan, magnát v oblasti těžby rud.

„Prý patnáct,“ odpověděl. Mexičan přikývnul.

„To ale bylo před dvanácti lety...,“ dodal Harry.

„...Co se týče bezpečnostní a společenské situace – blížíme se nebezpečné hranici, kdy se situace může vymknout kontrole a bez nadnárodní spolupráce může přerůst ve zničující anarchii. Brzy může být nad síly jednoho státu vyrovnat se s nepokoji a opozicí ve vlastní zemi a bude potřebovat asistenci zvenčí. Jen celosvětová vláda a nadnárodní ozbrojené síly mohou zaručit bezpečnost každého státu a garanci spravedlivého zásahu v případě nutnosti.

Vážené dámy, vážení pánové, excelence a výsosti... – všichni jsme na jedné lodi a je naší povinností udělat vše proto, aby byla dobře řízena. Je čas. Ano, je čas – jsme připraveni postoupit k nevyhnutelnému a dlouho plánovanému kroku – globálnímu vládnutí. Můžeme a budeme se po tři následující dny bavit o jeho podobě a provedení, ne však o jeho existenci – dostali jsme se do bodu, kdy další vývoj bez koordinované celosvětové vlády není možný. Vážení, Nový světový řád tu bude do jednoho roku a to je náš cíl. Tímto zahajuji konferenci. Z ní vzejde další společný postup určující osud světa. Nuže pusťme se do díla... Děkuji.“

***

V kuloárech to vřelo. Projev předsedy a následná přednáška o klimatických hrozbách vyvolala vzrušenou debatu mezi účastníky a kolem Ernsta Vaughama se po skončení utvořil kruh lidí, kteří s ním hovořili. Ernst byl plně vytížen odpovídáním na dotazy a vysvětlováním. Mnohokrát opakoval, že vše ještě bude projednáváno a bude možnost se k tomu vyjádřit v průběhu dne.

Podobný kruh debatujících byl také kolem Kurta Herringera. Nebyl sice nijak spojen s předcházejícími výstupy, ani sám nepřednášel, byl však natolik považován za autoritu, že se od něj automaticky očekával jeho souhlas s navrhovanými kroky a vyjádření k nim bylo pro ostatní nepsanou normou. Byl už starý a mezi globalisty takřka legendou. Již během studené války se stal proslulým jako diplomat schopný vyřešit jakoukoliv krizi a jako člověk s neobyčejným rozhledem a nadhledem. Jednal s Čínou i Sovětským svazem a zároveň řešil Blízkovýchodní krizi a jaderné odzbrojení. Byl poradcem několika prezidentů, a i když již později nezastával žádné funkce, byl zván na všechny významné akce. Zároveň byl velmi šarmantní a vystupoval s noblesou jemu tak vlastní, že byla jeho naprostou přirozeností. Až s koncem přestávky se mu podařilo se nakrátko stáhnout do ústraní od společnosti, kde si mohl vydechnout. Zůstal s ním jen Harry, jeho blízký přítel. Posadili se do křesel a dali si sodovku.

„Myslíte, že to vyjde?“ zeptal se ho nakonec Harry.

„Světová vláda? V podstatě ji tu máme už dneska. Konexe a propojení už jsou přeci takové, že v podstatě nikdo už nerozhoduje sám. Sám víš, jak to chodí...“

„Ano, to ano, ale ještě nikdo to neudělal oficiálně. Jak budou reagovat lidé, nedokážeme ani my předpovědět. Nevíme jistě ani, zda je pro zavedení nového pořádku výhodné stabilní prostředí nebo chaos, nejsme v tom jednotní.“

„Harry, jste chytří. Oboje se dá využít pro vaše cíle – chytrým způsobem.“

„Hm, pravda. Máme nějaké scénáře a víceméně jsme připraveni na cokoliv, ale… přeci jenom nikdo neví.“

„A co to vaše „světové náboženství“? Ekonomicky jsme sjednocení už teď. Politicky skoro také. Asi budete muset zapracovat na tomhle.“

„To je přesně to, co teď bude na pořadu jednání. A ne jen jednoho, když se na tom usneseme... je to klíčová záležitost...“

***

Vrátili se do konferenčního sálu akorát se začátkem další přednášky: „Budoucnost církví a náboženství v 21. století“. Jacque Monnast si vzal za úkol přednést téma tak závažné a s takovým dosahem, že mu to Harry vůbec nezáviděl. Byl rád, že může být mezi posluchači a není ta zodpovědnost na něm. Dohodnout se na něčem mezi dvanácti blízkými je něco jiného než to samé pak prezentovat světové elitě; a přitom muset uspět – jednání zde nemá a nemůže mít podobu diskuze. To, co je potřeba učinit, je prostě rozhodnuto a musí se to uskutečnit, děj, co se děj.

Monnast hovořil o historii církví a náboženství – Starý zákon, křesťanství, Mohammed, Buddha... – zhodnotil jejich význam v minulosti, pak i v současnosti. Připomněl relevantní fakta, například že většina věřícího světa čeká na nějakou formu zázraku, spasení, vysvobození, uskutečnění nějakého dávného proroctví, utopického světa, dále že sjednocení lidstva do jednoty je součástí víry významného množství náboženských skupin. Vylíčil také dějiny válek a náboženských konfliktů jako odstrašující příklad nejednoty a soupeření, čemuž se musí lidstvo navždy vyhnout. Harry upřímně obdivoval Jacqueovu schopnost hovořit a svým vystupováním vystihnout velkolepost myšlenek. Byl to rozený řečník a idealista. Svým charakterem by se hodil do doby optimistického devatenáctého století nebo počátku dvacátého – velký myslitel zvyklý uvažovat v celosvětovém měřítku, zvyklý měnit svět, orchestrovat velké nadnárodní projekty... ano to je celý on – vzletně hovořící, pompézní a okázalý moderní hrdina.

„...Vybudujme společný dům pro všechny národy světa, domov pro všechny – celý svět spojený jednou vírou, jedním hlasem volajícím po nové, lepší budoucnosti. Ať nová víra pro celý svět spojuje naše nejlepší náboženské tradice, duchovní pravdy, nejmodernější vědecké poznání, úctu k přírodě, ať pravdivě odpovídá na aktuální otázky naší civilizace. Filozofie Nového světa musí lidskou rodinu sjednocovat a již nikdy více rozdělovat a poštvávat proti sobě. Jeden svět, jedna rodina a jedna víra. Vyzývám církve a náboženství světa k nalezení cesty ke společné řeči a vytvoření takového spojovacího článku pro všechny...“

Po Monnastově proslovu následoval mohutný potlesk. V sále bylo citelné velké nadšení. Jeho slova se dotkla cítění účastníků a i Harry vnímal, jak ho naplnila vlna neobvyklého optimismu. Povedlo se.

Plán byl celkově přijat, agenda NWO bude postupně předkládána spřáteleným vlivným členům státních administrativ a skrze ně vládám a příští jednání už se povede na úrovni ministrů, i když stále ještě neveřejně. Pracovní setkání bude svoláno tak za dva měsíce, po důkladné přípravě.