Jenom vítr

Eliška Koppová

Copyright© 2017 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2017 by Eliška Koppová

Copyright© 2017 Cover and illustrations by Alexandra Ljadová

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-273-5 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-274-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-275-9 (PDF)

OBSAH:

Pod Jižním křížem

Cvičný materiál

Nebezpečný odpad

Zatmění slunce

Zlatý král

Nejkrásnější měsíc

Most z pavučin

Předvánoční

Dvanáctý spolužák

Soukromý učitel

To třetí

Polárka

Jenom vítr

Umělecký životopis Elišky Koppové

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Pod Jižním křížem

Ležím pod hvězdnou oblohou a nad hlavou mi putuje Jižní kříž v doprovodu Kentaura a Vodního hada. Ležím tak už dobré tři hodiny, bárka se pohupuje a já nejsem schopen se z tý blaženosti vymanit. Tohle jsem si vždycky přál. Můžu nad tím žasnout a vysmát se sám sobě. Život má neuvěřitelný smysl pro ironii a atrapa je vždycky blýskavější a dostupnější než skutečnost. Ne, už tu nebudu umírat zaživa, vypadnu odtud! Ale jižní souhvězdí mají nade mnou zvláštní moc... Někde blízko cítím pulsovat hispánskou krev, s níž se musí smísit ta moje. Pak teprve se stane kvalitním pohonem a já se zbavím své věčné anémie.

Pod Jižním křížem se žádná práce nemůže proměnit v nudnou rutinu a láska… Kde jinde ji hledat než v náručí osmahlé kreolky, která se bude urputně bránit, nakonec však podlehne? Náš svět je zamořený Dianami – lovkyněmi štěstí. Nechybí jim vášeň, jenže víc než láska je zajímá, jak uspějí v pohovoru do nového zaměstnání. Řídí si svůj život samy – a já mám být potom co? Příloha k hlavnímu chodu? Pěkně děkuju. Míša byla ze starobylejšího těsta. Ten recept je dneska vzácnej, proto jsem ji taky sbalil. I když ani ona nebyla chlebíčkem, co chutná navěky.

Děda tvrdil, že život je všude stejnej, v každým kraji potkáš dobrý i zlý lidi, všude musí chudej člověk pracovat a děti přicházejí na svět jen jedním jediným způsobem…

A co pralesy, poklady zašlých říší a jihoamerický temperament? Pod Velkým vozem nic z toho nepotkám, dědo. Maximálně jednu zatoulanou Portoričanku, která pobývala u nás na stáži, ale než jsem stačil něco podniknout, odletěla zpátky na druhou polokouli. Právě ona a ještě pár filmů nasměrovalo můj zájem ke kontinentu pamp a pralesů.

Pořád však zůstávalo u planého snění. Namlouval jsem si, že mi k dobrodružné výpravě chybí peníze, nebo že neumím dost dobře španělsky. Taky se mi nechtělo opustit práci v grafickým studiu, protože mě bavila i slušně živila. Za rok se vrátím a můžu se jít akorát tak postavit do fronty na pracák. Tenhle flek mi nikdo rezervovat nebude. Člověk si musí rozmyslet, jestli se bezhlavě vrhne za svým snem, anebo si ho bude do omrzení hejčkat a čekat na příhodnou chvíli, která taky nemusí nikdy přijít.

Bonifác to vyřešil po svým. Mě mohl ale vynechat… Potíž byla v tom, že zrovna takovýho, jako jsem já, potřeboval. Do prdele! Že jsem ho tam tenkrát neposlal…

Při prvním setkání jsem ho skutečně odbyl jako každýho, kdo po mně loudí.

„Nemám nic!“ Je mi líto, nekradu.

Já taky ne, nebojte, pane. Chápu vás. Taky jsem bejval takovej. Nejradši jsem hrabal na svým písečku, jenže na ulici to tak snadno nejde, víte. Ulice je pískoviště všech, kdo na ní žijou. Nikdy nemůžeš prohlásit: tohle je jenom moje. Na ulici je člověk mnohem zranitelnější, pokud by zůstal sám. Je třeba se zařadit, ať se vám to protiví sebevíc. Nemáte se kam zamknout, a tak musíte být přátelský. Rozdělím se o salám i o pití, protože mi nic jinýho nezbejvá. Jediné, co si ponechám jen pro sebe, je Idea. Ta je nedělitelná. Pro ni žiju a pro ni to všechno snáším. Taky jednou budeš, pokud se staneš mým vyvoleným. Jenom si tě musím oťuknout. Každej se mi do krámu nehodí.

„Nic po vás nechci, žádný strach,“ ujistil jsem toho mladíka. Byl celý naježený, že ho snad hodlám pumpnout o jeho těžce vydělaný drobáky. Na copak je asi střádá? Na nějakej svůj sen nejspíš.

Každej z nás o něčem sníme. Vy, já i támhleti zoufalci. Pokud seženou pití, můžou si ten sen v klidu promítat jako barevnej film na plátno. Jinak zůstává pohřbenej pod náplavou nelibejch pocitů, který život na ulici obnáší. Přispějte někomu z nich na občerstvení a zeptejte se, o čem sní. Jako když hodíš minci do music-boxu. Uslyšíš celej jeho příběh včetně vysněnýho pokračování, co se nejspíš nikdy neuskuteční.

S nechutí jsem zalovil v kapse. O těch pár drobáků mi nešlo, byl jsem jen vysosanej z práce, kde se na mě hrne jeden požadavek za druhým, a jako by to nestačilo, ještě si mě nárokuje úplně neznámej chlap! Provinile se usmívá a v ruce třímá Black&White.

„Nezlobte se, že otravuju. Nemám se jenom s kým napít. Nedal byste si se mnou skleničku? Támhleti,“ hodí hlavou směrem ke dvěma podobným na obrubníku „už jsou moc nacucaný. Nemělo by to vejšku. Chápete?“

Vedle těch dvou stála otevřená krabice vína a z druhý strany láhev vodky. Víno s vodkou – jako když si našinec dává řízek s chlebem.

„To chápu, jenom nevim…“

„Samozřejmě – každá kvalita chce svý. Myslel jsem na všechno.“

Co proboha vybaluje z toho velikánskýho kapesníku? Vypadá čistě, dokonce nažehleně, jenže kdovíco je v něm. Netoužím vidět useklej malíček ani jinou nechutnost.

No né! Zacinkají křišťálový sklenky a oslní mě třpyt skla vypucovanýho v saponátu s vůní jablka. Kde je ukrad? Nepřijedou si pro nás, aby nás odvedli v želízkách? I mě, protože už jeden z těch skleněných zázraků přikládám k ústům, už jsem spolupachatelem. Špatně se odmítá, když vás něco tak nenadále zaskočí.

Jeho příběh nebyl ani trochu věrohodnej, ale nemoh jsem ho přestat poslouchat, dokud mi ve sklenici přibývalo. Když vás někdo takhle královsky hostí, je zdvořilé přikyvovat na cokoliv.

„Vy mi nevěříte, co?“ doráží a už mě táhne za ruku. Řekněte „Ne“, když máte společně vypito tolik sklenek, odmítněte někoho, kdo vám je nalejval! Chcete vymyslet, jak z toho s čistým štítem a ve vší slušnosti vybruslit, avšak mozek i jazyk klopýtají daleko za událostma.

Dům, před nímž jsme se zastavili, vypadal slušně. Tady by nájemníci netrpěli žádnou špinavou partu. Ani se nechce věřit, že někdo, kdo popíjí na ulici, má s tímhle spořádaným paneláčkem co do činění. Možná ho úspěšnější brácha požádal, aby mu v nepřítomnosti zalil kytky nebo nakrmil papouška. Ten se podiví, až si bude chtít zavzpomínat na dovolenou při sklence svý oblíbený B&W! Jen aby to nebylo právě teď… Neměl jsem to nechat dojít tak daleko. Z týhle návštěvy nic dobrýho nekouká.

„Nic ve zlým, vážně už musím… Tak zas někdy.“

Uf! Doufám, že nikdy víc. Právě jsem nejspíš unik pěknýmu maléru. Ale stejně by mě zajímalo, co má ten starej pobuda s tím panelákem společnýho. Že by v něm bydlel, se mi nezdá.

„To se asi nedovíš. Měl jsi vytrvat, a ne zbaběle utíkat, když jste spolu chlastali. Hrdino!“

„Chtěl bych vidět tebe. Určitě hledal komplice na vykrádačku. Měl něco vyčíhnutýho a sám by všechno nepobral. Lidem z ulice nevěřil, potřeboval někoho neznámýho se slušnou pověstí a bez záznamu. Rozdělíme se a budem mlčet.“

„Vidíš. Třeba ses připravil o fajnovej Apple. Ten tvůj noťas se hodí leda pro sběratele starožitností. A možnás přišel o víc. Mohls odhalit tajemství Svatýho Bonifáce. Jak tě tak poslouchám, byl to nejspíš on.“

„Do svatosti mu teda chybělo hodně. Pil jak duha, lhal jako když tiskne a ještě mě chtěl zneužít k nějakýmu pokoutnýmu podniku. Pěknej svatej.“

„Jenom se mu tak říká.“

To kvůli prstenci řídkých kučer, které lemovaly panu Bonifácovi hlavu a připomínaly svatozář. A taky proto, že se dobrovolně zřekl normálního života a živořil na ulici, přestože nemusel.

„Prej vlastní úžasnej kvartýr. Nikdo tam nikdy nebyl, ale tradujou se o něm všemožný báje.“

„Zdá se, že má ten svatej bohatou fantazii. I mně navyprávěl báchorky, za jaký by se nemusel stydět Andersen. O podlahách, co odrážejí svět jako zrcadlo, o vaně s tryskama, kde s tebou plavou duhový ryby, pokud si je tam necháš promítat… Já mít takovou koupelnu, nikdo mě odtamtud nedostane.“

„Jeho z ní vyhnala lakota. Radši svůj byt pronajímá a křečkuje peníze, než aby žil jako člověk.“

„Třeba je to jediná cesta, jak o ten kvartýr nepřijít. Z čeho by platil nájem, jestli je nezaměstnanej? Chudák.“

„Tak lakomec nebo chudák? V tom panelákovým bytě, kterej mu údajně patří, prej nikdo nebydlí.“

„Lidi toho nakecaj, nesmíš hned všemu věřit. Já myslím, že měl prostě jenom smůlu. V dnešní době se dostaneš do potíží raz dva.“

Smůlu pan Bonifác rozhodně měl. Svůj majetek lehkomyslně neprobendil po hernách ani neupsal lichvářům. A přesto skončil na ulici. On – takový pedant na pořádek se ocitl uprostřed bídy, opilství, úpadku a špíny. Jak se mu to všechno hnusí! Hlavně ta špína… Vždycky nenáviděl ušmudlané plochy, odřený nábytek a vůbec jakékoliv projevy zabydlenosti. Jeho improvizovaný příbytek ve staré garáži je přitom hnízdo člověčiny se vším všudy. Tady ji nedokáže popřít, tam se mu to podařilo. Vytvořil dokonalý model. Ztvárnil svou Ideu.

Kdo ji jednou spatří a okusí její slasti, je navždy ztracen. Idea si ho podmaní a on jí bude sloužit. Jenom si ho dobře vybrat. Měl by být dost slabý, aby jí podlehl, a zase ne tolik, aby propadl jejímu materiálnímu ztvárnění. Nerozumíte ani slovo, že? Jak byste mohli... Nevíte nic, zhola nic. Žijete jako zvěř ze dne na den, anebo jste přijali cizí myšlenky a teď jim otročíte. Já mám svou vlastní. Je jenom moje, ale rád bych, aby mě přežila, aby se jí někdo ujal, až tady nebudu. A to už dlouho nepotrvá. Zase mě píchá v ledvinách a ještě jsem svého následovníka nenašel. Tenhle poslední vypadá docela slibně, i když to napoprvé neklaplo. Takový nevěřící Tomáš je to, potřebuje důkaz. A já ten důkaz mám. Jenom ho nezaplašit dřív, než vloží prst do rány.

Byl bych na Svatýho Bonifáce i s těma jeho bludama zapomněl, kdyby se mi nepřiplet znova do cesty. Vycházel jsem zrovna z Penny a on před ním vyčkával. Tehdy jsem myslel, že vyhlíží zapomenutou minci ve vozíku. Dnes vím, že číhal na mě. Rozvyprávěl se a já zas nebyl s to ho zastavit. Tentokrát mluvil o ženách.

„Ženský nemaj pojem o hodnotách. Ničeho si nevážej, všechno by schramstly nebo znesvětily. Trousí po bytě svoje prádýlko, drobí sušenky, rozsévají vlasy, protože se musí ustavičně česat…“

Její vlasy byly všude – v koberci, v posteli, v odtoku od vany a dokonce i v polívce! Neuvěřitelný záplavy vlasů. Kdyby je stříhala a prodávala na příčesky, mohli jsme na tom aspoň vydělat. Místo toho chodila s kartáčem v ruce a přemýšlela nad novým účesem. Ničila mi koberec i nervy a nedala si říct. Ten běhoun jsem nakonec stejně musel vyměnit, protože její pantoflíčky s labutěnkou měly moc tvrdý podrážky.

„Nebudu chodit v bačkorách jako důchodkyně,“ odfoukla si, když jsem jí k narozeninám daroval luxusní vyšívané trepky. „Nech je svojí babičce.“

„Miláčku, já přece vůbec nejsem proti tomu, aby ti to slušelo,“ snažil jsem se jí vysvětlit. „Tyhle trepky stály víc než nejdražší lodičky.“

To ji přimělo, že si je aspoň vyzkoušela, ale nepřesvědčilo, aby je nosila pravidelně. Občas je natáhla, když jsem byl doma, jen tak naoko. Kdykoliv jsem ji však nechal bez dozoru, propadala svým ohavným zlozvykům a tím likvidovala všechno, co jsem pracně vybudoval a na čem mi záleželo. Kdybych se jí nezbavil, dopadnu jako ten nešťastný běhoun.

Její kamarádky bez ustání štěbetaly, chodily z pokoje do pokoje a nechávaly za sebou rozsvícená světla a špinavé hrnky, po nichž zůstávala kolečka na nábytku. Kouřem z jejich cigaret natáhly záclony a všechny textilie v bytě. Oč míň dbaly o okolní prostředí, o to víc péče věnovaly samy sobě. Ruce si mydlily pod teplou vodou nekonečně dlouho. A když něco na odchodu zapomněly, beze všeho se pro to vrátily v botech. Ve venkovních střevících, kterými šlapou po městské dlažbě! Marně jsem vysvětloval, že všechen prach z ulice, plivance a psí výkaly se takhle vetřou člověku až do postele. Neměly v sobě žádnou kulturu a nezasloužily, než abych je vyhodil. Žena se jejich repetivé společnosti vzdát nehodlala a začaly se scházet jinde. Vracívala se domů pozdě a čpěla kouřem. Nevadilo mi to. Velkoryse jsem vyvětral, aby náš příbytek nebyl cítit jako kavárna, a neřekl ani slovo. Mimo byt, ať si dělá, co se jí zlíbí. Jsem tolerantní manžel.

Vypadalo to, že jsme konečně našli rovnováhu, jenže ona zase nebyla spokojená.

„Ty ani trochu nežárlíš,“ vyčítala mi, „víš vůbec, s kým se po večerech scházím?“

„Nevím a vědět nepotřebuju,“ odpověděl jsem velkodušně. „Jsi svobodný člověk. Dávám ti naprostou volnost.“

Zle se jí zablýskalo v očích. Prošla se v lodičkách celým bytem, rýpla nehtem do lakované desky stolu a pronesla s notnou dávkou jedu: „Jo, pokud se nedotknu tvých svátostí a neutrousím na ně smítko prachu. Ty hnusnej pokrytče!“

V tom nepochopitelném záchvatu nevděku zadupala nohama a jehly jejích podpatků se zavrtávaly do parket jako do perníku. Dneska dávám přednost keramickým dlaždicím – čokoládově hnědým nebo cihlově červeným, aby jejich teplá barva vyvážila chlad materiálu… Tenkrát jsem měl v oblibě parkety a každý šrám na jejich lesklém povrchu byl vyrytý i do mého srdce. Její jehlové podpatky bodaly a drásaly jako trny. Kdo z nás trestal a kdo se mstil? Kdo útočil a kdo se bránil? O tom rozhodli druzí. Ani jeden z nás z toho nevyšel bez šrámů. Akorát že ty moje draze napravovala parketářská firma, zatímco ji zdarma ošetřili na OÚNZ.

Zřejmě jí to nestačilo. Podruhý už takovou kliku neměla a do svýho neštěstí strhla i mě.

Byla nesmírně sebestředná, její zájmy nepřesahovaly hranici vlastní osoby. Ani krásné prostředí, které jsem pro ni vytvořil, ji nepřimělo, aby opustila své omezené území. Zabývala se jen parádou a dietami. Pokud přece vybředla z mantinelů vlastního těla, bylo to pro plytkou zábavu – klábosení nad kafem, cestování nebo sex… Aby bylo jasno, nejsem žádnej suchar ani asexuál. Taky se potřebuju rozptýlit a pomilovat, ale lidský život musí mít přece solidnější základ. Jako architekt jsem ho viděl ve vytváření harmonického vnitřního prostoru. Náš příbytek byl jen jedním z mých děl. Já mu dal vzniknout a od ní jako od ženy bych očekával, že ho bude s láskou udržovat. Zapomněl jsem, že v hinduistické mytologii mají Stvořitel s Udržovatelem do party ještě Ničitele. V téhle trojici jim to docela funguje. My byli jen dva a roli ničitele vzala na sebe ona. Obvykle ji zastává potomek, pokud se nějaký narodí. U nás se tak nestalo. Moje filozofie byla postavená na vytváření, udržování a rozvíjení. Ničení v mém světě nemělo místo, proto jsem je musel tvrdě potírat.

Ostatní ženy pečují o mnohem horší příbytky a dělají to rády. Proč ne ona? Mohla ho aspoň respektovat a ne svým chováním popírat moje ideály. Toho osudného dne tak hrubě, že… že to ani jinak skončit nemohlo.

V prudké hádce záměrně vyšplíchla kafe na nové tapety. Tehdejší materiály byly choulostivé. Dneska by taková schválnost tolik neznamenala, protože všechny dostupné povrchy mého příbytku jsou omyvatelné, ať už je to dřevo, keramika nebo kámen. Tenkrát byla jiná doba a já jsem se cítil jejím svévolným činem nenapravitelně pošpiněn, jako ty nové tapety imitující hrubou režnou látku…

Přišel jsem o několik let svobody, o zaměstnání, o chuť družit se s jakoukoliv ženou. Zůstal mi jen příbytek. Moje nápady vtištěné do dřeva a kamene mě po vyprchání trestu vítaly nezměněné, tak jak jsem je opustil. Nad hlavou se mi klenul strop zdobený mozaikou z říčních oblázků. Vlastníma rukama a s láskou jsem je kdysi nasbíral v jednom horském potoce...

Pod vznešenou klenbou se ještě držely zbytky vzduchu, který vydechla naposled, než jsem jí v tom jednou provždy zabránil. Otevřel jsem okno a vyhnal ty jedy ven do ovzduší. Smísily se s výfuky a vítr je rozehnal po sídlišti. Tím jsme spolu skoncovali. Po parketách se ještě táhly hluboké vrypy a tapety hyzdila hnědá mapa, ale mé srdce bylo po létech vězeňského stereotypu čisté a vyšisované do šeda jako kus dřeva omletý vodním proudem. Já z něho minulost vymazal, úřady ze svých spisů nikoliv. A zaměstnavatele nezajímá srdce, starají se o váš trestní rejstřík a ten čistý zdaleka nebyl. Život jedné nevděčnice mě stál celou kariéru, protože do původního zaměstnání mě nevzali.

Celá společnost se proti mně obrnila a nedopřála mi tvořit nové hodnoty. Ty hotové naštěstí stáhnout z užívání nemohla, jako se to dělá s knihami nežádoucích autorů. Mnou navržené prostory tu zůstávaly dál. Jejich uživatelé je obývali jako dřív a veřejnost se v nich shromažďovala bez ohledu na to, že je vytvořil vrah.

Zapouzdřil jsem se do svého bytu jako korýš do skořápky z vlastních výměšků. Jenže člověk potřebuje ideu oddělenou od sebe samého. Aby ho vysvětlovala, ospravedlňovala a dávala mu smysl. A tak jsem začal čím dál víc vnímat svůj příbytek jako tvůrce než jako obyvatel. Nebyl tu k tomu, abych ho užíval, ale proto, abych ho zveleboval. Mé soukromí a cokoliv osobního ustoupilo do pozadí. Vše jsem podřídil nové filozofii a přestěhoval se k rodičům. Zařízení mého bytu se tím pádem šetřilo a já jsem měl od svého výtvoru odstup. Rodiče si to vysvětlili po svém a nic nenamítali; nikdo nemá chuť žít v místech, kde sám spáchal vraždu, to je pochopitelné.

Je to ošklivé slovo a já ho používat nechci. Proč neříkat, že to byla oběť? Nezbytná oběť, kterou jsem vykonal, protože mě k ní ponoukla. Kdyby zemřela za mé pohodlí, bude to hanebnost, ona však svůj život položila – musela položit – na oltář určité ideje. A já teď ve jménu té samé přiložím k jejímu životu ten svůj, jako se na sebe přikládají ruce při společné přísaze. Vznikne tak pomyslný útvar vznešeného poslání. Ne, nemínil jsem sebevraždu, to by bylo banální. Měl jsem na mysli sebeobětování. Vzdám se všeho, v čem jsem doposud žil, a budu tomu sloužit. Tenkrát jsem ještě netušil, jak daleko budu nucen zajít…

Rodiče měli pochopení. Nikoliv pro mou oběť, nýbrž pro ubohého syna, který šlápl vedle a teď se to s ním veze. Nechal jsem je při tom.

Neexistuje fatální chyba. Každý čin lze zakomponovat do souvislostí tak, aby s nimi spoluvytvářel celek. Pokud ho ale zavrhnete, snažíte se ho napravit nebo zamaskovat, nikdy se vám to nepodaří, pořád tam bude vyčnívat jako pomník vaší slabé chvíle. Já jsem věřil, že nezáleží na jednom činu, důležitá je společná kompozice s těmi ostatními.

Moji rodiče – jako všichni rodiče na světě – mě viděli skrz vlastní mustr. Kdysi dávno si ho vytvořili a nebyli s to ho změnit. Podle nich jsem se dopustil osudové chyby a bylo třeba mi ji pomoci napravit, protože na ní mají taky svůj podíl. Kdoví, kdyby mě vedli jinak, nemuselo se to vůbec stát… Takhle smýšlela hlavně maminka, otec byl méně shovívavý. Vražda byla za hranicemi jeho tolerance, i kdyby se jí dopustila vlastní krev. Tím spíš. Možná mu můj čin připomínal, že by byl sám podobného schopen. Odpovídal mi úsečně, hleděl na mě úkosem, nicméně mě nevyhnal. Ani on si nebyl jistý, že na tom, co se stalo, nenese svůj podíl. Nesouhlasně mě trpěl, maminka pekla, vařila, vystřihovala mi z novin pracovní inzeráty a já jsem šetřil na rekonstrukci koupelny. Nikoliv té jejich, v níž jsme se koupali všichni a která by zasloužila minimálně vyměnit otlučenou vanu za modernější sprchový kout, ale Koupelny s velkým K. Ta měla jednou korunovat Příbytek s velkým P.

Veškeré své úsilí jsem zaměřil na jeho zdokonalování. Pro koho? Jak se ještě můžete takhle ptát? Copak jste neposlouchali pozorně? Ano, vím, že je těžké se vymanit ze zaběhaných stereotypů myšlení. Vy všichni jste zvyklí vyvíjet své úsilí pro někoho – většinou pro sebe a svoji rodinu, případně pro část lidské společnosti. Nezapomínejte, že já jsem se ocitl mimo ni. Nenechali jste mě, abych tvořil pro vás, komponoval jsem tedy dopis bez adresáta, nádherný dopis, nad nímž by se vám tajil dech, kdybyste měli možnost do něho nahlédnout. Jednou ji mít budete a pak si sypejte popel na hlavu a stavte mi pomníky. Já už tady nebudu, moje dílo ano.

Tenkrát jsem ještě neměl promyšleno, co bude s Příbytkem po mé smrti. Zato jsem musel brzy čelit těžké situaci po úmrtí rodičů. Nenašel se nikdo, kdo by oplýval stejným soucitem a zajistil mi potřebné zázemí. Jako vrátný jsem vydělal sotva na holý život a úspory se brzy rozplynuly na nezbytná vylepšení Příbytku. A já měl ještě tolik plánů! Kde na ně jenom vzít? Ledacos jsem, pravda, dokázal zrealizovat vlastníma rukama, jenže i materiál něco stojí. A tak jsem přikročil k zásadnímu rozhodnutí. Prodal jsem byt po rodičích a nastěhoval se zpátky do svého.

Bylo mi jako ženě, když má vařit a chodit na nákupy ve svých nejparádnějších plesových šatech. Pořád se hlídá, aby si neodřela brokát nebo nenatrhla krajku, a nemůže dělat nic naplno. Idea nesnese těsnou blízkost tvůrce, soužití ji zabíjí. Ona sama mi bránila, abych na ní pracoval a rozvíjel ji dál. Každý den jsem ošetřoval koženou pohovku a čistil vodní kámen na kachlíkách. Hlavně jsem se však snažil zdržovat mimo Příbytek. Prostory určené za nositele dokonalosti neměly být potřísněné ničím lidským.

„Ještě se ptáte, proč žiju na ulici, proč volím dobrovolně bídu místo luxusu? Tomu, kdo nese v srdci Ideu, není zatěžko se uskromnit. Člověk pak vydrží zimu, hlad i příkoří. Momentálně jsem dokončil nový kuchyňský stůl. Něco jako strom hojnosti – otáčí se a nabízí v několika patrech vše, nač si vzpomenete. Chcete se podívat?“

Váhal jsem a zvědavost mi nakonec nedala. Znovu jsme se ocitli před tím panelákem. Ani v nejmenším nesliboval ukrejvat nějakej luxusní příbytek a vůbec už ne s velkým P. Mladí manžele s batoletem na golfových holích si nás podezíravě změřili. Zase jsem zalitoval, ale nenašel dost kuráže se vymanit.

„Nečekáte nic a najdete všechno. Dostanete se dokonce dál, než sahá vaše obraznost.“

To teda nevim… Obemknula nás těsná hnědá kabina výtahu podobná tomu našemu.

„Do každýho panelákovýho bytu se vchází přes ušmouranou chodbu, která by potřebovala vymalovat. Nemám pravdu?“

„To bych se ohradil. U nás se malovalo loni.“

„Malovalo nemalovalo, projde tam kdekdo, oklepe si cigáro, z podrážky se mu odloupne kus uschlýho bláta nebo i něco horšího. Vždyť víš, jak to někdy na ulicích vypadá.“

„Chceš říct, že ta jejich chodba je sterilní jako v nemocnici a smrdí tam savo?“

„Chci říct, že tobě může bejt fuk, čím je ta chodba cejtit. Teda pokud bydlíš v jeho bytě. Vejdeš do domu, přivoláš výtah…“

„To dělám každej den.“

„Nech mě domluvit. Ty mačkáš každej den tlačítko svýho patra. Kdokoliv ho může zmáčknout. Pak vylezeš na chodbě natřený krémovým latexem. Není to tvůj domov a ani bys takovej nechtěl. Ten začíná až za dveřma, který musíš odemknout a zase rychle zavřít. Pak teprv jsi ve svým.“

„Jak jinak? On snad bydlí rovnou pod schodama? Že ho tam nechaj...“

Zpočátku pan Bonifác opravdu spával na rohožce. Předstíral, že je opilý, aby nemusel ošlapávat své navoskované podlahy a načechrané koberce.

„Kdybys mě furt nepřerušoval, dávno jsem se dostal k tomu hlavnímu. Představ si, že do toho jeho bejváku vyjedeš rovnou výtahem. Vystoupíš a ocitneš se v kulatý hale s podlahou jako šachovnice. Chodbu s latexovou dekorací necháš sousedům.“

Bonifác se mnohoznačně usmál a zašátral v kapse. Páté patro mělo místo tlačítka zámeček. Vylovil malý klíček, otočil jím v zámku a výtah se dal do pohybu.

Setkání nebo nález, který nečekáte, je dvojnásob působivý… Mají hezkou chodbu, pomyslel jsem si, když jsme vystoupili. Ani ve snu by mě nenapadlo, že už jsme v bytě. Kovové dveře výtahu za námi zapadly. Z druhé strany byly potažené gepardí kůží. Bonifác odložil svůj ušmouraný bezdomovecký kabát a oblékl sako, pod nímž se najednou napřímil. Na šachovnicové podlaze velké přijímací haly se vyjímal jako figura vítězného krále, zatímco já byl vyjukaným pikem. Ale nebyl jsem tu proto, abych dostal mat. Teď ještě ne.

Ten den jsme obědvali u kulatého otáčecího stolu a zapíjeli lososa silným a trpkým argentinským vínem. Pak jsem se procházel členitými prostory Příbytku a nestačil žasnout. Nad kaskádami umělého potoka se nakláněly bohaté tropické rostliny. Na stěny se promítaly obrazy nejkrásnějších přírodních scenérií světa. Mohli jste si zvolit barvu osvětlení i náladovou hudbu anebo vypnout spínač a otevřít všechna křídla francouzského okna, vedoucího na balkón. Chráněné území Kotlinka se zelenalo a znělo hlasy místních pěvců. Měli jste dojem, že je to zahrada patřící k domu, protože žádný jiný panelák odtud nebylo vidět.

Největším zázrakem byla koupelna. Potok, proudící v mramorových korytech celým bytem, tu vytvářel jezírko ve tvaru lotosového květu. Ze stropu na vás mohl padat déšť, svítit slunce, případně jste si mohli ke koupeli nastavit noční oblohu. Známá souhvězdí nad vámi zářila i v ložnici, nad houpacím lůžkem v podobě zámořské šalupy s vyřezávanou přídí.

Neuvěřitelný…! Celej tenhle ráj musel stát hromadu peněz. A nejen to. Všechno je úžasně vymakaný. Něco podobnýho může vymyslet a provést jen génius.

„To všechno vy sám?“

Pokýval hlavou a pokynul mi k pohovce připomínající rozevřenou lasturu. Z  kašničky na mě zírala kamenná žabka a občas odněkud tlumeně zakvákala její imaginární družka. Na stěně se kmitla duhová křídla exotického motýla. Věděl jsem, že za tím jsou nějaký programy a technika, ale atmosféra tropický zahrady veškerý vědomí překrývala.

„Já jenom nechápu, proč tenhle ráj leží ladem? Proč tu nežijete a neužíváte si ho?“

„Zpohodlněl bych. Přestaly by přicházet nápady a Příbytek by začal upadat spolu se mnou. Rozvoj Ideje vyžaduje askezi. Vzpomeňte na Adama a Evu. Nakonec v ráji nevěděli co roupama.“

„Já mít takovej bejvák, nehnu se z něho.“

„Většina lidí kouká sebe sama uvelebit do nějakýho toho improvizovanýho ráje, aby ho mohli užívat jako konzumenti. Jestliže chcete být jeho tvůrcem, musíte se od něho umět oddělit.“

„A neni to škoda?“

Hodil po mě pátravej pohled. „No nic. Půjdeme.“

Energicky se zvednul, místo kvádra si navlíknul odranej kabát a přivolal výtah. Dole na parkovišti jsme se rozloučili a on se odebral do svý garáže, v srdci vidinu ráje, kterej sám stvořil. Jeho obraz mu dodával sílu překonávat strasti života na ulici. Za čas se tam zase vrátí, aby se ujistil, že nikde nekape voda či nechátrá nábytek. Pohladí obklady stěn a pokochá se souladem barev, materiálů i tím, jak všechno funguje a zapadá do sebe. Načerpá sílu a zároveň se porozhlédne, co by se dalo vylepšit. Moc toho není. Příbytek dospěl k dokonalosti.

Setkali jsme se ještě párkrát. Vyslechl jsem přednášku z jeho soukromé filozofie a za odměnu moh strávit několik chvil v jeho Příbytku. Začínala u mě vznikat závislost, přistihnul jsem se, že sám vyhledávám místa, kde bych ho potkal. Pak jsem ho dlouho neviděl, až se ke mně doneslo, že je po smrti. Takže už nikdy nevystoupím na šachovnici a neuslyším zakvákat žabku nad umělým vodopádem… Co s tím vším jenom bude? Naučil jsem se Bonifácův ráj zbožňovat stejně jako on. A stejně tak jsem se bál o jeho osud. Tohle tísnivý dědictví mi po sobě zanechal.

Nebylo však jediné. Bonifác byl předvídavý a nespoléhal na náhodu. Za nějakou dobu jsem dostal předvolání k notáři. Ukázalo se, že v závěti odkázal ing. Jaromír Bonifác svůj byt v sídlišti Kotlinka, v hodnotě několika milionů korun, právě mně. Jako ve snách jsem bral do rukou listiny a podepisoval je. Sotva za mnou zapadly dveře kanceláře, rozběhl jsem se, aniž bych věděl kam. Odletovaly ze mě útržky šíleného smíchu, plápolaly jak praporky v rukou rozjásaného lidu, který nemá ponětí o všech důsledcích svého vítězství.

Ani já jsem netušil, co teď nastane. V parku jsem padnul do trávy a dlouho přeměřoval vzdálenost k bílým oblakům. Zalykal jsem se divokým opojením a vzápětí se pokoušel pochopit, že to je skutečnost. Nedařilo se, bylo to, jako kdyby slunce mělo mít zelenou barvu a tráva modrou. Představit si to dokážete, ale věřit nebudete. Museli byste to vidět na vlastní oči. A já měl přece v kapse ten papír od notáře spolu s klíčema! Jeden větší od vchodu a druhej maličkej od výtahu… Juchůůů! Vykopnu nohy do vzduchu a udělám pár kotrmelců. Rozštěkal jsem několik psů. Jejich páni na mě pohlíželi s krajní nedůvěrou.

„Zas jeden zfetovanej. Dneska jich máte na každým rohu…“

Polibte mi zadek! Jsem majitelem ráje za několik melounů. O tom se vám ani nezdá. Když budu chtít, seberu se a pudu tam třeba hned. Vy si zůstaňte na zaprášený ulici, případně zalezte do svojí krychličky zařízený bez fantazie – se stolem, postelí, kuchyňskou linkou a televizí. Zatím ten obyčejnej svět sdílím s váma, ale je to jen otázka času. Velký věci se nemaj uspěchat. Netrpělivě volám Míše, abych uslyšel, jak je z toho celá vedle, jak nemůže uvěřit. A co teprv, až to uvidí na vlastní oči! Musí za mnou přijít hned teď sem do parku. Nezáleží, jakou má práci. Šéf počká. Nepočká? V tom případě ho nezvu na mejdan. Její rozumářství a střízlivá reakce mě popudily. Copak nemá smysl pro nic mimořádnýho? Kámoši ho naštěstí měli, obzvlášť jak slyšeli o velkým tahu se spoustou chlastu.

„Vstup výhradně ve smokingu,“ upozornil jsem je. „Tohle je něco jako VIP akce.“

„Fíííha – kdo ti pučil klíčky?“ vyptávali se pak zkoprněle. „Máš dobrý známí. Taky jim zaleju kytky, kdyby ti to někdy nevyšlo. Stačí říct.“

Bylo to jako na matějský. Stůl se točil, holky se povalovaly na pohovkách a my jsme jim nastavovali muziku a výhled podle přání. Pepa skončil s Terkou a dalším párem v ložnici, Láďa si to se svou vyvolenou rozdával přímo ve vaně a mně usedla na klín jedna buchta s černým mikádem, kterou sem někdo přived. Ve slabý chvilce jsem jí prozradil, že tohle všechno je moje, a od tý doby mě neopustila.

S Míšou jsem to normálně táhnul jako před tím. Ona se s touhle mojí partou moc nestýkala. Podle ní na mě neměli dobrej vliv. Míša je taková spořádaná buchtička a je lepší, když některý věci neví. Nakonec jsem byl rád, že to takhle dopadlo. Kdyby byla tenkrát všeho nechala a přiběhla za mnou do parku, nastěhovali bysme se do Příbytku spolu, žili tam jako princ s princeznou a žádný divoký mejdany by se nekonaly.

Na ten další se sešlo ještě víc lidí. Ani se nevtěsnali nadvakrát do vejtahu, musel jsem jet potřetí. To bylo zase údivu a možná i trochu závisti se k němu přidalo. Ale jak se to rozjelo, byli jsme všichni zajedno v tom, že života je třeba užívat jako milionáři. Já jím koneckonců byl…

Když jsem pak ráno rozhrnul rolety, tropická noc zhasla a pozdně ranní slunce odhalilo flek od vína na pohovce a šmouhy na podlaze. Snad to půjde vyčistit… Co mě nejvíc znechutilo, byla poblitá vana. Takový barbarství! Když se neuměj chovat, ať chlastaj v hospodě a jdou to vyklopit na hajzl. To jsem taky klukům řek.

„Milionář si osvojil nóbl způsoby.“

„Co kecáš vo způsobech! Jenom mě nebaví po vás to svinstvo uklízet.“

A že tam příště nikoho cizího nechci. Padly poznámky o namyšlenosti, o kamarádství, a já na to, že si plete kamaráda s uklízečkou. Ten večer jsme se zkrátka nerozcházeli v dobrým. O dalším mejdanu nepadlo ani slovo, a abych pravdu řek, nijak mě to nemrzelo. Dalo mi práci uvést Příbytek do původního stavu. Na podobný chlastačky je ho škoda. Od čeho jsou hospody?

„Nějak se vo ten svůj bejváček bojíš,“ říkali kámoši, a tak jsem mezi ně radši přestal chodit.

Po nějaký době jsem do Příbytku přived Míšu. Ta kulila oči! Zažívali jsme tam pravý líbánky jako z filmu. Ani jsme nepotřebovali jezdit za romantikou kdovíkam. Na konci jednoho víkendu se posadila na palubě rybářský šalupy, zadívala se přes vyřezávaný zábradlíčko a řekla:

„Je to učiněná nádhera, ale nic pro děti. Kdyby se to prodalo, mohli bysme si opatřit domeček se zahradou…“

Obrátila na mě ty svý měkký zlatohnědý oči a já se zalek. Vyměnit noci pod Jižním Křížem za obyčejnej život, za pachtění kolem baráku a zahrady?

„Vždyť to stejně není skutečný. Je to jen taková hezká hra a my bysme jednou měli začít doopravdy žít.“

Její slova mě bodla jako žihadlo. Má pravdu, akorát že já si ten doopravdickej život představuju trochu jinak. Pořád to ve mně hlodá a teď, teď to můžu konečně uskutečnit. Svůj velkej sen o výpravě do Jižní Ameriky. Je to jedinečná šance. Prodej kvartýr a můžeš se rok potulovat po zemi Aztéků a Inků.

Cože, prodat Ideu?

Je to cizí Idea. Copak nemám svou vlastní? Dlouho čekala v ústraní a teď mám příležitost uvést ji do života jako královnu. Proč s tím otálet?

Míša zesmutněla. Neřekla tak, ani tak a nezměnil to ani slib, že i na ten domeček možná zbude. Možná… Dostal jsem na ni vztek. Co by nechtěla? Nabídneš jí prst a hned sahá po celý ruce a ještě dělá ukřívděný kukuče. Je to koneckonců můj byt… Tahle rozmluva nás nadobro rozdělila. Tím líp. Aspoň mě tu nedrží žádný svazky. Podal jsem si přes realitku inzerát a začal studovat mapy a shánět výbavu. Když se však objevili první kupci a lačnýma neuctivýma očima objížděli jedinečný zařízení Příbytku, neodhodlal jsem se smlouvu podepsat. Počkám si na vhodnější adepty.

Pod Jižním křížem se jich vystřídalo ještě několik, ale nikomu z nich se mi nechtělo tu vzácnou štafetu předat. Na koho vlastně čekám? Na nadšence, kterej bude radši vařit v garáži na lihu, než by potřísnil všednodenností tyhle neobvyklý prostory? Najde se takovej a vysvobodí mě?

Jižní kříž se pomalu sune k západnímu obzoru a el condor pasa, pasa, ha pasado… Natáhnu se po vodotěsným spínači a rozsvítím. Pod rovníkovým sluncem vypouštím vanu a utírám se. Moh bych tady přespat, jenže to bych zas musel vymejšlet, co řeknu rodičům. A taky tu není nic k jídlu, kdežto doma bude jistě navařeno.

Vykročím do všednosti. Tuhle cestu podnikám téměř každodenně už druhej rok. Nad mou hlavou se třpytí Severka a k ní natahuje svou oj Velký vůz. Možná to nikdy nebude jinak...

Hlavně buď opatrný a nepřekračuj kanál, nebo smůle neujdeš, říkávala babička. Ledaže bys ho potom třikrát pozpátku obešel. Kde to jenom bylo? Že by tenhle? Jednou, podruhý… V kapse nahmatávám klíčky, který tam nosím oddělený od všech ostatních. Můj tajný úkryt se postupně proměnil v kobku pro nesplněný sny. Jsem odsouzenej ke koupelím pod Jižním křížem, dokud se mechanismus neporouchá. Moh bych mu taky pomoct a celý to roztřískat… Ale kam bych pak utíkal, co bych dělal po práci? Klíč k rajskýmu vězení je horkej od mojí dlaně. Právě teď, teď by se to dalo provést. No tak! Cvakne o železnou mříž kanálu, možná v ní uvízne… Neuvíz.

„Pane, co to děláte? Proč páčíte ten kanál? Kdyby tam někdo šlápnul, zlomí si nohu.“

Ani jsem ho nezaslech žbluňknout v černý tmě…

„Jestli vám tam něco spadlo, obraťte se na komunální služby.“

…takže můžu jako v dětství věřit, že proletěl skrz Zeměkouli a vypadl na druhé straně, přímo pod Jižním křížem.

Cvičný materiál

V parku zalitém jarním sluncem si hraje chlapeček s lukem a šípy. Otec ho zpovzdálí kontroluje a občas se zajde podívat blíž.

„Jak se daří, synku?“

„Už mě nudí strefovat se do toho papundeklovýho srdce.“

Ze začátku bylo srdce, které mu otec vyřezal, aby se cvičil ve střelbě, lákavým cílem. Zářilo novotou a jeho lesklá červená barva dráždila oči a provokovala k výstřelu. Zato teď…

„Koukni se, jak vypadá.“

Červeň po několika zdařilých trefách oprýskala a srdce, přibité na tyči, se nachylovalo ke straně.

„Je vidět, že ses činil,“ pochválil ho otec „dostaneš nový terč.“ Hodil opotřebované srdce do koše na odpadky a na jeho místo zapíchl do písku tyč s panáčkem.

„Tenhle je členitější, takže to budeš mít těžší.“

„Jůů…!“

Chlapeček nadšeně zacílí a mine. Nazlobeně dupne nožkou. „Blbej panák!“

„Jen trénuj,“ povzbuzuje ho otec, „uvidíš, že to dokážeš. Já si jdu támhle do stínu zakouřit.“ Vzdálí se a opřený o kmen letitého stromu zavře oči a oddá se únavě. Z dálky k němu doléhá svištění střel, tupé rány a vítězný dětský jásot nebo zlostný křik. Jen ať se chlapec snaží. Je zbrklý, zkazí ještě hodně materiálu, zašmodrchá spoustu životů, než se to naučí…

Před nedalekým kulturním domem trčí k nebesům dva stožáry. Na každém plápolá vlajka jedné země – na věčné přátelství a nikdy jinak.

„Tyhle svazky na věky věků dobře znáš, že jo? Který ti vydržel nejdéle?“ ptá se po letech otec malého střelce jistého muže jménem Karel.

„S Danou, myslím. Celý dva roky.“

Otec malého střelce se zachmuří: ještě má syn co dohánět. Pak se znovu obrátí na Karla.

„Vraťme se napřed k těm stožárům. K čemu tam tenkrát došlo?“

„No, vyšplhal jsem na jeden z nich, abych si šáhnul na tu vlajku. Nebyla v tom žádná politika, jenom obyčejná klukovská rozjívenost. Už jsem byl skoro u cíle, rudá látka nad mou hlavou sebou ve větru strašlivě plácala, když na mě někdo zezdola zakřičel. Leknul jsem se a začnu rychle klouzat dolů. Měl jsem za to, že mi přišel vynadat správce parku, z takový vejšky nerozlišíte stáří postav. A najednou – strach se rozplynul, protože se mi něco silnějšího zahryzlo do slabin. Nemělo to ostrý zuby, jen takový brnivý zoubečky neznámý slasti. Zpomalil jsem, abych si to užil a už mi bylo jedno, kdo tam dole čeká a co se mnou udělá. Stál tam takovej malej šprček, v ruce dětskej luk a šípy. Asi si chtěl hrát na indiány, jenže já měl teď jiný zájmy. Potřeboval jsem prozkoumat ten novej pocit, jestli se zase dostaví, když si ten cvik zopakuju. A taky že jo! To mě úžasně potěšilo. Můžu si to teda přivolávat, kdykoliv je po ruce tyč.“

Chlapeček zvedá hlavu k třepetajícím se vlajkám. I on učinil objev. Jeho střela vyvolala v tom velkým klukovi zálibu ve šplhání. Oba byli tak trochu vedle, to se však mělo časem srovnat.

„Protožes ho netrefil do srdce, ale o něco níž,“ vysvětluje otec.

„Když ono to srdce není vidět,“ fňuká chlapeček „zatímco tamto je pěkně na ráně.“

Otec se usměje. „To je v pořádku. Všichni jsme takhle začínali. Taky se časem vypracuješ, žádný strach. Toho klučinu si můžeš nechat jako cvičný materiál.“

A tak synek trénoval. Kromě toho se nechával unášet spoustou jiných podnětů, které život nabízel, a svůj cvičný materiál často ztrácel z očí. Kája si toho malého kloučka s lukem a šípy sotva všiml. Mnohem víc ho zajímaly ženy. Třeba ta, co chodila pravidelně od autobusu kolem jeho oken. Taková okatá brunetka to byla, s dlouhýma nohama a rovnými vlasy do culíku. Nesla se po pěšině před jejich domem pokaždé stejně netečně. Kdyby jen tušila, že tam na ni kdosi číhá za záclonou, aby si ho vyhonil…

Nebo máma jeho spolužáka. Během jednoho metalovýho mejdanu ho odvedla do ložnice, zatímco opilý zbytek party poklimbával v obýváku. Od tý doby na stožáry nelezl. S ní to bylo mnohem lepší a s jinejma jakbysmet.

„Jak to bylo s těmi ostatními?“ vyptává se po letech otec malého střelce.

„Jednu spolužačku jsem vohnul na chmelový brigádě, když jsme se ocitli sami na pokoji. Pak přišla Dita, nejhezčí holka ze školy… Dostali jsme se spolu  na horách do postele, jenže nám to překazil ten kretén Formáček. Vona ta chalupa byla jeho a Ditu chtěl samozřejmě taky, jako každej z nás. Nešlo o lásku, jenom mě vzrušovalo objevovat nepoznaný území. Chápeš, ne?“

„Takžes ji nemiloval,“ zabručí tazatel zklamaně.

„Kdepak. Moje první velká láska byla teprve Hanička. Učila se v Čelákovicích na kadeřnici a potřebovala model na nějaký ty jejich závěrečný zkoušky. Seznámila nás moje spolužačka na jedný diskotéce. Tohle je Hanka a tohle můj spolužák. Bavte se, jak dovedete, já mám támhle svýho kluka.

,A co ten tvůj, že tu není s tebou?‘ ptám se tý holky, tý kadeřnice, která vypadala spíš jako Mařenka z pohádky o perníkový chaloupce. Kdyby byly holky k jídlu, bude Dita kus pikantní pizzy, zatímco Hanička poctivá česká buchta. Tvarohová s rozinkama. Škoda, že potom tolik nakynula. Stala se z ní almara – nic pro mě, já nad pětapadesát kilo nejdu. Dneska má děti, manžela, potkali jsme se – a v pohodě. Ani by mě nenapadlo na ni něco zkoušet, když je tak tlustá. Ale tenkrát to bylo jinak. Ta holka, to děvčátko se na mě podívalo velkýma vážnýma očima a odpovědělo skoro dotčeně, že žádnýho kluka nemá.

,Ani o něho nestojím, ‘ dodala rezulutně. V jejím tónu jsem však postřeh neurčitej smutek. A právě ten rozhod. Proč nechce kluka, když se všechny její kamarádky předhánějí, aby nějakýho uhnaly? Možná ho měla a zklamal ji. Nebo se jen bojí lásky? Skleničku odmítla, tanec ne. Křepčil jsem, abych ji bavil, a nemohl se dočkat ploužáku. Ploužák je prubířskej kámen. Když o tebe holka nestojí, vymluví se, že je unavená nebo že ploužáky netančí. Hanička neřekla při prvních vleklých tónech nic. Jako by ani nevěděla, co takovej ploužák znamená. Tak jsem jí to ukázal, jak nejlíp jsem uměl. Jemně ji uchopím v pase (jo, tenkrát se dal tak nádherně rozeznat!) a ona mi položí ruce na ramena, jak to dělala každá holka. Do toho ploužáku jsem vložil všechno. Zpočátku jsem ji vedl sálem společensky, jako džentlmen nebo rytíř ochranitel, aby se cítila v bezpečí. Když se mi zdálo, že je v melodii příhodný místo, který holky rozechvívá, přivinu ji k sobě silněji a zase povolím, jako by to bylo zapovězený. Předved jsem jí, že jsem schopen vášně, avšak dovedu ji ovládnout. Zvedala ke mně ty svý velký oči a usmívala se. Na postříbřených víčkách se jí odrážela barevná hudba. Když jsem se pomalu sklonil k jejím rtíkům, neodtáhla se. Lehce jsem se jich dotknul. Byly nečekaně měkký a chutnaly po jahodách. Věděl jsem, že holky používají všelijaký šminky, ale já tu chuť spojoval s její roztomilou bytostí a ne s nějakou kosmetikou.

Byla ten typ sladký buchtičky, co se ti oddá a beze zbytku rozplyne v náručí. A já tu rozkoš, představ si, nakonec vůbec neokusil.“

„Jak to?“

„Tak. Nevím. Prostě to nešlo. Jezdil jsem za ní do těch Čelákovic a ona se trápila s mou hlavou, totiž s mým účesem. V těch chvílích se soustředěně mračila a nebyla s ní kloudná řeč. Dokonce mě okřikovala, jak se mám natočit. I to jí slušelo. Pozoroval jsem ji v zrcadle, to její zachmuřený čelíčko, a propadal tomu víc a víc. Byl bych jí vděčnej, i kdyby mi posadila na hlavu hovno. Jenže pak přišla ta osudová chvíle… Konečně jsme byli sami a já ji začal svlíkat, jak se to dělává s holkou, když ji člověk miluje. A koneckonců i s těma druhejma, jenže já to právě uměl jenom s nima a ta láska to nějak komplikovala. Rozepínám jí knoflíčky, ale něco mě zrazovalo: tohle ne, na to ona přece stvořená není, ta moje Hanička. Okřikoval jsem ten hlas: právě takovýhle spořádaný buchty se vdávají a mívají kupu dětí, tak jakýpak ne! Umlčoval jsem ho, dokud jsem moh, dokud mě nepřekřičel i s mýma touhama. Držet ji za ruku bylo v pořádku, dát jí pusu – beze všeho. Jenom se nesměly dostat do hry naše orgány. S těma náš vztah vůbec nešel dohromady. Nepřípustný! Zákaz vjezdu! Vládne tu jiná atmosféra, hoď si zpátečku. A přitom jsme se milovali! Tolik jsem ji miloval, že jsem se nějak styděl ho před ní vytáhnout. Do dneška si to nedovedu vysvětlit. Asi rok jsem pak uchovával ve skříni její šálu. Líbal jsem ji a mazlil se s ní. Ta šála poznala vášeň, kterou jsem před Haničkou držel na uzdě a nedokázal jí dát průchod.“

Otec malého střelce maluje do rohu účtenky srdíčko a vzápětí ho začmárá. Tak ti nevím, synku… Byla tohle trefa?

Chlapeček tenkrát přiběhl celý uzardělý štěstím a pýchou. „Zasáhl jsem je oba. Oba dva na jediný výstřel!“

„Gratuluju. Jsi šikovný. Akorát to nemůže pokaždé skončit u šály. To by nám lidstvo vymřelo a neměli bychom žádnou zábavu.“

„Strefil jsem se,“ trvá na svém chlapeček.

„Já ti věřím, jenom… Zkus si vzpomenout, neodložil sis před tím, než jsi střelil, někam šíp? Víš, že ho máš uchovávat v čistotě, aby se na hrot nedostalo něco, co tam nepatří. To pak může způsobit všelijaké věci.“

„Jenom jsem si s ním zamíchal čaj. Nemoh jsem najít lžičku…,“ přizná se chlapeček. „A jak se, tati, vůbec pozná správná trefa? S Ditou se vyspal, ale nebylo to ono, že ne? Jak má vypadat výsledek práce?“

Otec je tou otázkou zaskočený. „Víš, to se nedá přesně definovat. Až to přijde, budeš si zkrátka jistý, žes nechybil.“

Chlapeček vraští obočí a brnká o šípy trčící jako puget z jeho toulce. Moc moudrý z otcových slov není.

Střední škola vyplivla Karla do Státního statku Praha, kde se stal agronomem. Psal se rok 1989, posouvaly se mantinely, uvolňovaly otěže a otevíraly hranice. Karel, jako tolik jiných, vyrazil za štěstím. Nikam daleko, zkusil to hned za hranicemi. Vzdálenost světů se však nemusí poměřovat kilometry… Z ospalé socialistické selanky skočil rovnýma nohama do kapitalistického soukolí. Nesemlelo ho, jeho ne, i když kolikrát lapal po dechu. Jako agronom byl zvyklý, že záchody umývá uklízečka. Tady se o jeho zvyky nikdo nestaral. Tu máš hadřík, takhle to budeš utírat – mušle i mísu. A taky vajgly, ať jsou zametený. Pospěš si! Otrkal se a později ho v nově otevřeném pražském MacDonaldu hned tak něco nezaskočilo. Dokonce i nějaký to políbení nebo sladký stisk v odlehlejším koutě se mu podařilo uzmout. V tom on uměl chodit. Jedna roztoužená hrdlička mu při každé příležitosti nastrkovala pod nos svá měkká ňadra. Dokonce málem koupila romantický zájezd pro dva, z něhož nakonec přece jen sešlo.

„Zasáhnul jsem jenom ji,“ přiznává chlapeček. „A pak se mi do rány přichomejtla jiná. Taková tenčí byla… Střela jí proletěla hrudníkem a hned nato tím jeho, protože stáli za sebou. Už podle pohledu, kterej na sebe v tu chvíli vrhli, mi bylo jasný, že jsem zasáhnul srdce.“

„Jenom při okraji,“ upřesní otec „ale slušně se zachvělo.“

Karel nadbíhal Denise, jak mohl, a nakonec ji skolil u ní v bytě, kam ho záhy pozvala. Vášnivá exploze se ještě párkrát opakovala a konal se sňatek.

„Denisa nebyla vůbec pro život. Tušil jsem to už před svatbou, jenže co dělat, když byla těhotná? Na ní se mi vymstilo, co jsem na ženských vždycky obdivoval. Byla přesným ztělesněním mýho ideálu – voňavej obláček, co se vedle mě nese v nadpozemských barvách (který zrovna frčej), barbína vyfiknutá k dokonalosti. Až potud dobrý. Problém byl v tom, že já tu její bezchybnou fasádu musel financovat.“

„Co bys nechtěl?“ rozhořčuje se přítel. „Pro ideály se musí trpět.“

„Souhlasím. Do určitý míry. Chlap by měl velkoryse rozdávat a mít převahu. Jenže já musel táhnout úplně všechno, protože jí se nechtělo makat. V žádný práci nevydržela. Buď byly kolegyně strašný krávy, nebo šéf debil a všude se k ní chovali hnusně. Věděl jsem od začátku, že to bude průser, hned, jak mi oznámila, že je v tom. O potratu nechtěla slyšet, potřebovala si mě tím dítětem zaháčkovat… Horko těžko jsem se z toho pak vyvlíkal.“

„Co by lidi dělali, tati, kdyby nebylo nás?“ ptá se chlapeček.

Je přemýšlivý, hloubat však není jeho úkolem. Kdyby se víc soustředil na střelbu, dávno mohl mít lepší výsledky. Dostal by nový materiál a někam by se posouval. Jak by se asi pak odvíjel Karlův příběh? Jak by se choval, kdyby mu srdce nelechtaly cvičné střely roztěkaného začátečníka?

„Nebýt nás, nejspíš by lidé vymřeli, anebo by začali cíleně pracovat na svém přežití. Jejich architektura i móda by vypadaly jinak, v jejich knihovnách by se prášilo na jiné knihy, i hudba by zněla odlišně, pokud by nezmlkla úplně. Vlastně by to už ani nebyli lidé, byly by to nějaké jiné bytosti. Možná se jimi stanou, jestli se jednou rozhodneme je opustit.“

„A proč bysme to dělali? Do koho bysme potom stříleli?“

„Co já vím…“ Otce začala synkova zvídavost unavovat. „Víš ty co? Teď se místo všetečných otázek zaměř na svůj úkol. Jak jsi daleko?“

Chlapeček se ošívá. Ví, že odpověď otce neuspokojí.

„Narodil se jim kluk. Hádají se. Ona se štěká i s jeho matkou a on je jak mezi dvěma ohni. Přemýšlí, kudy z toho ven, a nemá to lehký. Miluje toho kluka a to jsem mu žádnou střelou nepomáhal, fakt ne. Jak je to možný, tati?“

„Vlastní krev,“ odpoví otec a pohladí synka po hlavičce. „Já tě mám taky rád a nikdo mě ničím do srdce nepíchnul. Prostě jen proto, že jsi můj. Proto tě takhle cvičím a chci, aby z tebe něco bylo.“

„A co když i my máme svoje bohy, který nás říděj střelama nebo něčím jiným. A oni mají zase svoje a tak pořád dál až nakonec…“

„Až nakonec zjistíme, že ti poslední jsou ovládáni těma prvníma, takže kdo komu vlastně kraluje?“ zasměje se otec.

„Tebe to taky napadlo?“

„Nejsem tak hloupý, jak se ti zdá. Potíž je v tom, že pokud se pro samé přemýšlení přestaneme věnovat svojí profesi, vymizí ze světa láska. To si na triko nevezmu, takže – šup do práce! Až splníš další úkol, můžem si zase povídat. Kde je vůbec tvůj cvičný materiál?“

Chlapeček zaváhá. „Právě se rozvádí. Ale tak snadný to nebude, protože je tady to dítě, víš. Ona ho používá jako zástavu, vyhrožuje, a on se drží zpátky, i když mu hlava šrotuje na plný obrátky. Už má plán, jak se jí zbaví, aby nepřišel o dítě. Je tohle láska, tati?“

Otec zavrtí rezolutně hlavou. „Kdepak. Ještě máš co vylepšovat.“

Chlapec si povzdychne. Zkontroluje luk a šípy, místo na terč však myslí na vlastní srdce. Jestlipak i pro ně je někde připravena střela, která by ho proklála spolu s jiným srdcem? A v čí hrudi asi tluče to druhé? Ještě donedávna si neuměl představit (proč by to taky dělal?), že by měl rád někoho jiného než tátu. Ale dnes už není malým chlapečkem, aby mu stačil ke štěstí kus nabarveného papundeklu…

Karlovou náručí procházejí další ženy. Láska k okatému houseti, které se mu připletlo do cesty a několik nocí na něm vesele hopsalo (fakt dobrej sex!), vyšumí jako bublinky z načaté láhve šampaňského. Pak už se to nedá pít. Další.

„Moniku jsem opravdu miloval,“ přiznává po letech otci malého střelce.

„Tak proč to, sakra, mezi vámi tak rychle skončilo?“ Proč to skončí pokaždé?

„Jeden ve druhým jsme se zklamali. Já byl v tý době ještě ženatej, snášel jsem jí modrý z nebe, sliboval hory doly. Bojoval jsem naplno na dvou frontách a asi jsem to nezvlád. Nějak to úsilí ze mě vytlačilo všechnu něhu, začalo to bejt mezi náma banální, takový obyčejný přetahování, střet zájmů. Moc mě to bolelo, ale nešlo s tím nic dělat. Jak se tohle jednou stane, je lepší dát od toho ruce pryč. Přesto jsme spolu ještě jeli do Londýna. Samotný město mě nadchlo. V parlamentu měli třeba původní lavice… A ty luxusní obchoďáky! Jenže žádná sebeúchvatnější kulisa nemohla zastavit úpadek lásky a vášně. Totální útlum. Pokračovat v tom by bylo jako bydlet mezi čtyřma holejma stěnama, v kvartýru, ze kterýho zmizelo všechno, co ho dělá komfortní, útulnej nebo aspoň obyvatelnej. Rekonstrukce je nad lidský síly. Lepší je poohlídnout se po novým bejváku.“

„Než ho zase vyrabuje zvyk a všednost,“ poznamenal otec mladého střelce. Taky jsem měl v mládí podobný případ. Pěkně tvrdý oříšek. O vzplanutí nebyla nouze, zapaloval se až moc snadno a stejně rychle ten plamen uhasínal. Bylo to ve Španělsku, nějakej Don Juan. Nakonec jsem ho přece zdolal. Že láska netrvala dlouho, nebyla moje vina. Na smrt jsme všichni krátcí a tehdy tím spíš, že neznali tu věc, jak se tomu říká… antibiotika.

„Takhle si dobře odvedenou práci nepředstavuju,“ kritizuje svého syna. „Musíš se víc koncentrovat. Když budeš střílet, kam tě napadne, žádný pokrok neuděláš.“

Spokojený nebyl ani Karel. Romantická cesta do Řecka s Dášou skončila trapnou tahanicí o pár dolarů. Ani soužití se Zinou nedopadlo podle jeho představ. Když si bral půjčku na rekonstrukci domu, protože se k němu chystala se svými dvěma syny nastěhovat, možná už pochyboval. Jenže copak mohl nedostát svým slibům? Jakkoliv byly pošetilé, musel je splnit. Navíc byla Zina přesně podle jeho gusta. Načančaná princezna, poněkud sice v letech, na věku však Karlovi nezáleželo. Okouzloval ho zevnějšek vypiglovaný do podoby magazínové manekýny. Ale francouzská manikůra ani postava zformovaná liposunkcí nedokázaly zvrátit obvyklý průběh známosti. Čím se provinila tahle Zina? Ne, nepřestala o sebe dbát jako jedna z jejích následovnic. Jenom očekávala nemožné.

„Čekala jen to, cos jí celou dobu sliboval. Svatbu, společný život… Proč jim lžeš, když je ti jasný, že ty sliby nejsi s to splnit?“

„V tý chvíli tomu chci věřit! Udělal bych pro ně všechno na světě a tohle přání nemá s rozumem nic společnýho. V prvním nadšení z novýho vztahu jsem odhodlanej k nemožnýmu. Láska přece není chladnej kalkul.“

„Ani plytká euforie, kamaráde.“

„Tak co teda?“

„Co je ta láska, kterou jim rozdáváme?“ vyptává se rovněž mladý střelec.

„Na tohle ti, hochu, odpovědět nedokážu. V otázce lásky jsme stejně nevědomí jako lidé. Pracovat s ní ale musíme a oni ji musejí snášet, ať se nám to líbí nebo ne. Ber to jako sport. Tady mám terč a do něho se budu strefovat. Víc mě nezajímá.“

„Jenže mě to právě zajímá. Možná by věci pomohlo, kdybysme ji sami okusili…“

„To víš! A oni by pro změnu dostali do rukou luk a šípy a stříleli, jak je napadne. Takovej binec bych nechtěl vidět. Drž se svého řemesla a věř, že je to tak lepší.“

Mladý střelec však otci nevěřil. Toulal se Stromovkou, kolem se snášely k zemi zlaté lístky a jeho srdce svírala zvláštní křeč. Toužil, aniž věděl po čem. Hledal to ve větvích stromů i u jejich kořenů – a stromy netečně mlčely. Bylo to však výmluvné mlčení. Věděly své a nepotřebovaly se svěřovat. V záchvatech bezmoci střílel mladík do padajících lístků nebo cílil na psy, kteří pak na sebe vyskakovali a váleli se po trávníku jako jediné vášnivé klubko. Nad nimi se vznášely zasažené listy, roztouženě kroužily unaveným podzimním vzduchem a přistávaly na zemi jako letmé polibky. Hromady polibků mu šelestily pod nohama při každém kroku a on vypaloval své šípy hlava nehlava. Až jeden z nich proklál nepolapitelné srdce větru... Mocně zašumělo v korunách a na hlavu se mu spustil zlatý vodopád. Skupina osamělých tatarských javorů se rozkymácela jako v milostném roztoužení a z nejvyšších větví se s krákáním vznesly kavky. Dřív než vzrušený šelest odezněl v dálce, objevil se na konci aleje Karel se Zinou. Vykračovali si zavěšeni jeden do druhého jako zamilovaný pár, ale mladý střelec dobře viděl, že v nestálém Karlově srdci už začínají hlodat pochybnosti, ba přímo jistota, že ani tahle žena není ta pravá a že s ní zůstat nechce.

Ten den se setkali se Zininou kamarádkou Alicí, která jim měla poradit ve společném podnikání. Mladý střelec jen tak z rozpustilosti vypálil další ránu, ani tahle láska však nevydržela dlouho. Nevadí, jdeme dál. Po Alici následovala Magda.

„S ní to bylo fakt dobrý. Žádná láska, zato vodvaz. Skvělej sex. Třeba ve vířivce. Nejlepší, co můžeš zažít, vřele doporučuju…“

Otec mladého střelce vraští čelo. Žádná láska… A nejhorší je, že to vyjde nastejno, i když se tam náhodou nějaká objeví. Pramen brzy vyschne, není co pít, a místo aby se kopalo do hloubky a objevovaly spodní vody, jde se hledat jinam. Čím to, že voda vždycky tak rychle dojde? Je v tom přílišná hltavost, anebo nevhodný terén?

„Podívej,“ domlouvá po úvaze synovi. „Výkon máš dobrý, jenom musíš víc dbát o kvalitu. Dej si trochu práci s výběrem. Vhodná partnerka znamená polovinu úspěchu, ne-li celý. Ty střílíš, kdykoliv se ti nějaká zalíbí nebo připlete do rány. Takový postup vede ke krátkodobému úspěchu, jak se ukázalo. Dostals cvičný materiál, zkus o něm trochu zapřemýšlet, když tak rád filozofuješ. Tam je pes zakopán. Uvidíš, že výsledky na sebe nedají čekat.“

Tentokrát si vzal mladý střelec otcovy rady k srdci. Začal si svého cvičného materiálu víc všímat. Kdo vůbec je ten muž? ptal se sám sebe. Z umývače nádobí v Mekáči se vlastními silami vypracoval na slušně vydělávajícího podnikatele. Jeho firma vám poskytne všechny nezbytné služby pro domácnost i zahradu, od opravy vypínače až po kompletní rekonstrukci střechy. Karel se nenechá ničím zaskočit. Pokud si sám neví rady, zjedná si na to lidi, nikdy však neustoupí, nikdy neřekne ne – tohle my neděláme nebo to nejde. Takový muž si zaslouží mimořádnou ženu, která by se mu vyrovnala, ne kdejakou buchtu, co se o něho ošmýkne a pak nechá jeho lásku uvadnout. Otec měl pravdu, náhodný výběr na základě zevnějšku a dostupnosti přinese zákonitě zklamání. Je třeba nejen dobře mířit, především dobře vybírat. A tak mladý střelec zavrhne několik černovlásek a dvě blondýny, po kterých by byl dřív bez rozmyslu vypálil.

Karel nestačí uspokojovat své zákazníky. Je pracovitý a na ženy nepomýšlí. Až přijde jedna skvělá zakázka – dokončení bazénu za desítky tisíc u domu za miliony… Kdo by nebyl z takovýho kšeftu nadšenej? Že ho zadala celkem pohledná panička, je jenom bonus navíc. Co je v domě, není pro mě. Karel je odhodlán chovat se profesionálně. Mladý Amor ovšem taky… Na paničku je nejen pěkný pohled, je solidně zabezpečená, a co je úplně neuvěřitelné – ona své věci rozumí! Diskutuje s Karlem co a jak ohledně bazénu, pře se s ním a je vidět, že jí to docela pálí. Nemá tedy ve svý upravený hlavičce jen módu a piliny. To ocenil jak Karel, tak jeho osudový střelec. Pak už stačilo jen vyčkat na vhodný okamžik…

„Po šichtě mě pozvala dovnitř na kafe. To se běžně dělá, když se řemeslník osvědčí. Byl jsem slušně servanej, tak mi to bodlo. A taky se na ni dalo celkem koukat. Pohled ti musí stačit, poroučím sám sobě, je to zákaznice a nemůžeš si dovolit o tu práci přijít kvůli nějaký neuváženosti. Sedíme na kanapi za dobrou dvacku, nad hlavou nám visí špičkový elcédéčko přes celou stěnu, a klábosíme. Vona pak povodejde do kuchyně zalejt kafe. Jak odchází v tý svý minisukýnce, energicky a přitom žensky svůdně, najednou se to ve mně vzedmulo. Musíš ji dostat! A všechno šlo stranou. Vsadil jsem: buď – anebo. Plížím se za ní do kuchyně. Stála u dřezu zády ke mně a chystala hrnečky. Otočí se a prej – potřebujete ještě něco? To bych řek, že potřebuju. Vzduch, kterýho se mi nedostává, a vodu, vodu... Jsem vyprahlej jako troud. Takhle vzletně jsem nemluvil, ale mohla mi číst z vočí, jak po ní pálím. V těch jejích se v tu chvíli taky blejsklo… Přitisknul jsem ji rovnou k tý lince, kde se kouřilo z našich čerstvě zalitých kafí. Myslím, že jsme je tehdy vypili studený a nijak nám to nevadilo. Byla to láska jako hrom. Ona mě motivovala i v podnikání. Snažil jsem se jí vyrovnat, což bylo jako závodit na kole s auťákem. Šlapeš, až z tebe leje, a tvýmu soupeři v káře stačí jenom mírně přidat plyn. Věčně jseš pozadu a ještě musíš snášet údiv – kde se loudáš? Naprostý nepochopení. Ona točila velký prachy a já si furt připadal tak nějak nedostatečnej. Přesto jsem makal dál až do chvíle, kdy jsem objevil ty hadry v těch pytlích… To byla poslední kapka.“

„Jaké hadry? V jakých pytlích?“ nechápe otec mladého střelce. Na lásku už se neptá. O tu by nebylo, Karel je zamilován až po uši, a právě proto je tak přecitlivělý. Tohle ho ranilo víc než synův šíp.

„Nemyslela to jako urážku. Ona prostě žila jinde. O několik desítek tisíc měsíčně dál než já. Co má člověk takový ženský koupit za dárek? Sama si může dopřát, nač si vzpomene, jenže já už jsem takovej, že musím bejt za každou cenu galantní. I kdybych měl kvůli tomu žrát měsíc suchou rejži. Krásně vázaná kytka a šampaňský za litr byly samozřejmostí. Když pak měla narozeniny, nemoh jsem jí dost dobře darovat šaty z há-emka, do jakých se oblíkají kamarádky mýho syna. To bych se shodil. Na kožich a briliantový náušnice jsem se zatím nezmoh, tak jsem aspoň vycucnul účet a požádal Magdu, aby mi pomohla něco vybrat. Magda má vkus a v nakupování se vyžívá. Tou dobou jsme už spolu nespali, ale zůstali jsme kamarádi. Ona to dokázala brát úplně pohodově.

Byl jsem na ten dárek hrdej. Taková měňavá halenka to byla, svěží a přitom decentní. Čišel z ní luxus, stejně jako z toho ostatního. Navíc to Daně přesně sedlo, vypadala v tom skvěle a měla opravdu radost. Ona by to nehrála. Byl jsem moc šťastnej, že i takhle náročnou ženskou dokážu obdarovat k její spokojenosti.“

Karlovo štěstí trvalo asi půl roku. Pak ho Dana požádala, aby jí pomohl s jarním úklidem. Šlo o dva pytle „hadrů na charitu“, jak to sama nazvala, které měl odvézt do kontejneru. Při nakládání do auta se jeden převrhl a mezi svetříky a tričky zahlédl Karel povědomou měňavou látku, připomínající perleť motýlých křídel.

„V první chvíli jsem nevěřil. Člověk něco takovýho prostě odmítá přijmout. Snad podobná látka, jen se jí nehodil střih, a proto tu sukni, nebo co to je, odsoudila pro charitu. Byla to halenka a já jsem se marně snažil sám sobě namluvit, že to není ta ode mě. Snad dostala od někoho stejnou… A pak jsem to uviděl jejíma očima. Schlíplou látku, kousek, kterej není ničím výjimečnej, jeden z mnoha. Tím se najednou stala i moje láska. Ta odhozená halenka mi mou situaci objasnila bez příkras. A potom že věci nedovedou mluvit…

Kde se točí prachy, točí se i šatník a žádná paráda, ani kdyby byla utkaná z ranních červánků, v něm nemá nárok setrvat dýl jak půl roku. Jakápak úcta k dárci! Nestál jsem jí ani za to, aby svůj čin přede mnou skryla. I já jsem koneckonců určenej pro igelitovej pytel, jistě už na mě nějakej čeká.

Konec. Takový jednání nemáš, vole, zapotřebí. Ještě za tepla jsem jí to po telefonu nandal. Ze svých dálek napřed nic nechápala.

,Jaká halenka? Od tebe…? Aha, tak promiň. Neber to osobně, já tohle dělám vždycky.‘

Kdyby projevila víc lítosti a řekla, že se spletla, odpustím jí. I kdyby lhala, ocenil bych snahu. Jenže ona mě svejma slovama zatloukla ještě hloub.

,Jak neber osobně? Dárek je jednou dárek. Pokud ho zahodím do koše, má to rozhodně co dělat s dárcem.‘

Odsunula mě do smetí a to už jí nikdo neodpáře. Takže sbohem, krásko! Tohle sousto nestrávím!“

Otec mladého střelce pokyvuje prošedivělou hlavou. Syn to myslel dobře, ale chybička se přece vloudila. Chce to víc zkušeností.

„Chlap má zkrátka vydělávat víc.“ Na tom se s Karlem shodli. I mladý Amor viděl hlavní příčinu nezdaru tady. Chybami se učí nejen člověk, nýbrž i bůh, a on bude příště uvážlivější. I tak nebyl výsledek nejhorší. Známost vydržela dva roky, což byl proti minulosti úspěch. Je tedy na dobré cestě. Intelektuální přístup k práci odpoutával jeho pozornost od vlastního srdce. Nostalgie ustoupila tvůrčí náladě. Porovnával, hodnotil, spekuloval a prověřoval. Samotný výstřel musí být završením pečlivé přípravy, připomínal si otcova slova.

Karlovu malou firmu trochu přiškrtila hospodářská krize. Nechal ji tedy v pokoji dokonávat a pustil se do prodeje moštů. Kamarád mu dodával produkt ze své moštárny a Karel se s novým elánem vrhl do obchodování. Ženy pro něho přestaly existovat. Co na tom, že pár kroků od jeho stánku s mošty nabízela pohádkově kouzelnou bižuterii zachmuřená šperkařka? Tmavé rovné vlasy se jí řinuly na ramena jako proud husté tekuté čokolády (té hořké a silné, nejmíň sedmdesátiprocentní) a zakrývaly její profil. Dalo se jen hádat, že se za nimi zas jen mračí. Karla nezajímalo, proč vraští husté černé obočí. Jestli jí nejdou kšefty, pak jsme na tom stejně. Pokud nemá chlapa… pak vlastně taky.

Mladý Amor byl napřed očarován náušnicemi a náhrdelníky z umně zdobených perliček. Šperkařka oplývala fantazií a měla šikovné ruce, protože to všechno vyráběla sama. Zamlouvala se mu i její osmahlá tvář, vysoká útlá postava a hluboký hlas. A tak se rozhodl a zacílil. Bylo to snadné, vždyť jejích stánky stály v tržnici hned vedle sebe.

Ta ženská bude moje stůj co stůj! Poodhrnula tmavou oponu vlasů a zadívala se vedle. Prodavač moštů na ni upíral stříbrošedý pohled. Zaleskne se v něm čepel nože: jestli tě nedostanu, tmavovlásko, budu vraždit.

Že mi to nedošlo dřív… Celkem fešák, a ta figura…! A není mu zima ani v krátkým rukávu. To je teda síla. Já snad omdlím.

„Nepohlídal byste mi stánek? Potřebuju si odskočit. Je mi nějak divně.“

I Karlovi bylo všelijak, ale zdálo se, že rybka zabírá. Brzy se mu opravdu zatřepala v síti. Lesk jejích šupin začal však i tentokrát matnět v přívalu všedních povinností.

Pavla se ke Karlovi záhy nastěhovala. Čile navlékala korálky a vozila je prodávat na trh, zatímco Karel její podnikání úspěšně a s láskou řídil. Lepšího manažera si nemohla přát. Nestačili se otáčet a vídali se jen večer. Unavená Pavla se po celodenní šichtě potřebovala občas odreagovat. Zašla do hospody a padla pak rovnou do postele. Jakýpak procedury, jsem utahaná podnikatelka. Mladý Amor se mohl uvztekat. Myslí snad, že ji bude Karel milovat pro nic za nic? Pro pár stovek, které vydělá na jejich společné štěstí? Veškerý um vkládá do těch cingrlátek a svou vlastní krásu hází za hlavu. Neoholený nohy a pivní dech si Karel nezaslouží. Já ti ukážu, ty si zapamatuješ, jak si udržet chlapa! Pomsta – či snad výchovná lekce – bude sladká. Podívej se na sestřičku, jak ta o sebe pečuje. Má sice dluhy, Karlovo srdce je ale špatný počtář. Amor zaslepený vztekem tentokrát přestřelil. Zasáhl sice Karla, Romanino srdce však zůstalo nedotčené.

„To je v pytli, já bez ní fakt nemůžu bejt,“ svěřuje se zoufalý Karel svému letitému příteli. Otec mladého střelce povytáhne obočí. Jeho gesto neplatí Karlovi. Jak by mohl hodnotit někoho, kdo je zcela odkázán na rozmary a šikovnost bohů? Je nespokojený se špatnými výsledky svého syna.

„A to chceš skládat zkoušky?!“

Jsem přepracovanej, usoudil mladý Amor, natrénováno mám dost, dám si chvíli voraz. Odložil šípy a odjel k moři prohánět krásné nymfy.

Milostné jedy nevyprchaly z Karlovy krve naráz. Ještě tu a tam pobublávaly, což stačilo právě tak na rozvášněné esemesky a skypování, během něhož se účastníci ukájeli v pohodlí svých domovů.

A pak přišel den D. Karel se vypravil do ZOO s dodávkou moštů, kterou si u něho objednal provozovatel stánků s občerstvením. Jeho kamarád a zpovědník ho doprovázel, aby mu pomohl s vykládkou. Objednávka byla slušná, a tak mohl být Karel spokojený alespoň na tomto poli. On se však nepřestával trýznit pro neuspokojenou vášeň k Romaně.

„Celá ta historie s Pavlou byla jen cesta k ní. Napsal jsem jí to v esemesce a ona – představ si – ji ukázala Pavle. Dovedeš si představit ten cirkus.“

Ale spolujezdec je dnes nějak roztržitý. Jindy Karlovo vyprávění pozorně poslouchá, dnes sotva vnímá slova. Jediné, co si uvědomuje, je další milostné fiasko.

„Promiň, syn mi dneska skládá významnou zkoušku,“ omlouvá svou nesoustředěnost. „Jsem trochu duchem mimo.“

„Jasně, chápu to. Sám mám taky kluka. Tak držím palce!“ řekne Karel upřímně. Nic ohledně otcovství mu není cizí.

Zkouška se měla odehrávat přímo v ZOO, kde byl dostatečný pohyb materiálu a zároveň to ladilo s Karlovými obchody, takže nebylo třeba ho nikam lákat. Poté co objeli všechny kiosky, pozval Amor-senior Karla na něco k zakousnutí. Bylo v zájmu věci ho tu zdržet, aby měl syn čas obhlídnout situaci a rozmyslet se. Jen ať nejedná bezhlavě... Během jídla si starý Amor odskočil na záchod, kde předal synovi pistoli.

„Zlom vaz. Jestli se ti to podaří, je ta bouchačka tvoje a budeš smět střílet, do koho se ti zachce. Luk a šípy jsou už dneska jen pro děti na hraní.“

Teď nezbývalo, než se modlit k nějakým vyšším, neznámým mocnostem, aby šťastně vedly synovu ruku. Celý bledý se starý Amor vrátil ke stolku, kde si Karel pochutnával na párku s hořčicí. Pracovní materiál byl tedy připraven a komise bohů – pro tuto příležitost proměněná v malé opičky – očekávala ve větvích stromů příchod hlavního aktéra.

„Já ji fakt miluju. Klidně si ji vezmu, zaplatím za ni dluhy, udělám jí krásný dítě…“ Karel nedopověděl. Z hlavní cesty sem přicházel mladík oblečený jako maturant nebo mafián, v černém obleku a sněhobílé košili. V natažené paži držel pistoli, jejíž hlaveň civěla přímo na Karla. Karel položil vidličku s napíchnutým soustem a zmateně se rozhlédl. Kam se vytratil jeho společník? Ostatní návštěvníci věnovali pozornost kleci se sibiřskými tygry a ničeho si nevšímali. Karel v panice probíral seznam žen, s nimiž se v poslední době zapletl. Nějakej žárlivec se nejspíš něco domák…

„Vstaň a ustup o dva kroky doleva,“ přikázal mladík a pro názornost naznačil pistolí směr.

„Počkej, neblbni… O nic nejde, můžem se domluvit,“ koktá Karel, ale poslechne.

Pevnou rukou stiskne mladý Amor kohoutek. Střela proletí Karlovou hrudí, přesviští nad ohnutými zády pohledné mladé matky, která se nečekaně sklonila pro upuštěnou hračku, a zakousne se do široké plece tygřice Desdemony. Zvíře ustane v monotónním pobíhání sem tam a z prsou se mu vydere roztoužený vzdech. Návštěvníci s respektem o pár kroků ustoupí. Karel naopak přeskočí nízký plůtek, chytí se železných mříží a přitiskne k nim tvář. Tohle a nic jiného je pravé ženství – vášnivé, elegantní a nedostupné.

„Koukejte mazat vod tý klece, nebo přijdete k úrazu,“ okřikne Karla krmič se syrovou hovězí kýtou přes rameno. Právě přináší tygrům oběd.

„Sám k něčemu nepříjemnýmu přijdeš, jestli mi okamžitě nevydáš klíče!“ Karel chytí krmiče pod krkem a zmocní se tlustého svazku, chřestícího muži za pasem. Cesta k lásce je volná!

„Dávejte pozor, chystá se představení,“ nabádá své děti mladá matka a oprašuje sebranou hračku. „Vidíš – támhle na trávě se povaluje klaun a v kleci už je připravený krotitel.“

„Dělají z toho cirkus,“ utrousí někdo.

Muž v kleci poklekne před tygřicí a ta mu oddaně položí hlavu do klína. Vtom se u východu do pavilonu vynoří mohutná postava jejího druha Othella. Zvíře neznalé klasiky neobrátí svou žárlivost proti Desdemoně, jak by očekával milovník Shakespeara. Máchnutím tlapy skolí k zemi Karla, blýsknou se tesáky a už mu rve z hrudi jeho nepoučitelné srdce. Před očima zkoprnělých návštěvníků je slupne jako pilulku.

Než dorazí přivolaná záchranka, je po hostině. Othello se rozvaluje v ústraní a tráví, zatímco Desdemona zamilovaně olizuje Karlovu stehenní kost. Záchranářům nezbývá než poskytnout své služby několika lidem stiženým šokem a žaludeční nevolností.

„Do toho nejdem,“ prohlásili shodně dva pohřebáci, kteří měli za úkol postarat se o Karlovy ostatky. Desdemona na ně výhružně vrčí s kostí majetnicky položenou mezi tlapami. Marně je ředitel ZOO ubezpečoval, že šelmy jsou nažrané a tudíž mírumilovné. „Nehodláme bejt za dezert.“ Nasedli do auta a odjeli jako o závod.

„Potřebujete pomoc?“ ptá se ošetřovatel záchranné služby urostlého prošedivělého muže, který sedí zhroucený na lavičce a zoufale se drží za hlavu. Možná byl ten sežraný jeho příbuzným…

„Hleď si svýho nebo vezmu bouchačku a ožením tě s támhletou gorilou!“ Ošetřovatel pokrčí bezmocně rameny. Lituju, nejsem z psychiatrie…

Jak tohle ten blbec obhájí?

Podobná otázka padla i v korunách stromů. Rozpoutala se tam prudká akademická debata, opice vřeštěly a přeskakovaly z větve na větev.

Mladý Amor byl sice zbrklý střelec, ale ukázal se jako skvělý řečník. Své přestřelení povýšil na významný mezník v lidských dějinách. „Ať střely lásky spojí člověka se zvířaty. Může to být klíč k řešení ekologické krize nebo začátek nové epochy vůbec…“

Jeho proslov provázely vzrušené aplausy a korunoval potlesk.

Starého Amora zalévá pýcha. Krásně to dokázal ten syčák okecat! Vyskočí z lavičky a jde si dát na oslavu synova úspěchu sklenici moštu.

Další knihy nakladatelství VIKING

Všechny knihy najdete na internetových stránkách nakladatelství VIKING: www.qelb.cz.

Edice CONAN

Dakh Hunter

Conan a brány času

Kvůli neshodám s králem Khossem oželel Conan kariéru velitele khorajských vojsk a raději se vytratil i s částí královského pokladu. Odlehlé městečko Agaddir, spravované levobočkem ophirského vládce, mu v tu chvíli připadá jako skvělé místo, kde lze v závětří přečkat, až se Khossův hněv přežene. Ovšem jen do té doby, než zjistí, že tam čísi zlomocné čáry pohybují s časem jako se špalíky dětské stavebnice, že místní nevěstinec skrývá jeho krajanku krásnou tak, až se tají dech, a že podle názoru panujícího knížete Beresthena může pouze on osvobodit nebohé město od časových smrští. Se samotným knížetem, velitelem jeho osobní gardy Derrisem, tajemným cizincem Dorghaiem, ještě tajemnějším Stygijcem Rensahorem a velkohubým starcem Laresem, který možná kdysi býval skvělý učitel šermu, tak musí Cimmeřan čelit nástrahám smrtelně nebezpečné čarodějky Oreghaii.

*

Leon da Costa

Conan a slepá bohyně

Conan je konečně tam, kam tolik toužil dorazit. Mladý a spokojený sám se sebou, toulá se křivolakými uličkami bohatého města a přemýšlí, jakým skvělým činem důstojně zahájit zlodějskou kariéru. Temné jsou však cesty čarodějů a nevyzpytatelné úmysly bohů. Než se naděje má na krku mladičkou slepou otrokyni a bandu potulných komediantů, za zády zuřící milostnici mahraabadského šáha a v patách jejího neúnavného gundermanského žoldnéře. A to vše jen proto, že osud zlovolně spojil jeho kroky se starobylým skvostem, po němž prahne nejedna mysl zaslepená touhou vládnout světu. Bude muset prožít vlastní smrt, porazit nádherného, leč vražedného netvora a napravit pochmurné události, jež se staly v době, kdy se teprve učil vládnout mečem. Obstojí před tváří bohyně stejně mocné jako nevyzpytatelné?

*

Paul O. Courtier

Conan a tajemství mořských ďáblů

Podivná mlha obklopila podloudnickou loď. Galéra je mořskými proudy unášena do neznáma. Kapitán je namol a záhadný pasažér v podpalubí děsí námořníky. Jejich poslední naděje se upíjí k nováčkovi mezi mužstvem, barbarovi z daleké Cimmerie – Conanovi. Ale je už téměř pozdě… Strašlivý vír pohltí galéru i celou flotilu jejích pronásledovatelů a Conan je vržen na pobřeží neznámého ostrova. Z obětního oltáře divokých obyvatel džungle zachrání princeznu Okeu, a tak se zaplete do složitého mocenského boje. Jeho protihráčem není jen tyran, jenž uchvátil trůn ve městě Namadolu, ale též podivné vodní bytosti Forbolgové, kteří postupně zaplavují pevninu mořem. A jakou úlohu hrají Žraločí lidé? Je krvelačný Žraločí duch jenom pradávným mýtem? Conan postupně zjišťuje, že klíčovou osobou je onen tajemný pasažér z podivné lodi, který magickou silou řídil jejich plavbu i ztroskotání a jehož cílem je konečné ovládnutí Říše tisíce ostrovů s pomocí Forbolgů – Mořských ďáblů. Conan musí svést velkou bitvu o magické město Namadol. Má proti sobě nepřítele, jakého dosud nepoznal. Strašlivé, smrtící oko Velkého Forbolga se pomalu otvírá…

*

Paul O. Courtier

Conan a dědictví Atlantidy

Pochmurnými horami Cimmerie se rozléhá zlověstné vytí. Přízrační vlčí lidé přepadnou v opuštěné kovárně osamělého bojovníka – tentokrát však narazili na rovnocenného soupeře. Je to Conan, vracející se po letech do rodné země. Byl totiž najat, aby organizoval ochranu dolů na rtuť, hloubených pod horou Doom Endir. Brzy však vytuší, že se děje cosi podivného. Čím hlouběji pronikají štoly ke kořenům hor, tím častěji propuká zemětřesení. Hory se probouzejí, ve hře je jakási velmi temná magie. Podaří se jednomu z tajemných Synů nebes zvrátit chod dějin a získat zpět ztracenou moc? Schyluje se ke strašlivé bitvě. Mezi cimmerskými rody, znesvářenými krevní mstou, putuje Krvavé kopí, svolává je do bitvy. A Conan, ač po tom nijak netouží, je musí vést do rozhodujícího střetnutí…

*

Eric Lanser

Conan a Černý labyrint

Cimmeřan, sloužící jako královský bukanýr, se vrací do Kordavy, hlavního města Zingary. Oslava úspěšné výpravy se nečekaně mění v drama mocenských piklů. Jakou roli v nich hraje Conanův úhlavní nepřítel, mág Thoth-Amon? Komu slouží zingarský hrabě Borges? Všechny láká a vábí bájný Černý labyrint, ztracený kdesi v pustinách mezi Stygií a Dafarem. Ukrývá v sobě množství pokladů i nebezpečí. Cestu k němu si prorazí pouze nejodvážnější. Kdo je Stín? Kým je ve skutečnosti bývalý pouliční zlodějíček a písničkář Vajd? Na všechny tato otázky naleznete odpověď v této knize.

*

Mike Philip

Conan na ostrově ledu

Zkrachovalý vojevůdce a neúspěšný intrikán Sven Drak z Asgardu je nucen z vůle svých přemožitelů dožít na ostrově plném ledovců daleko na severu. Ani zde však nemíní odložit své plány na ovládnutí mocných království na pevnině. Spoléhá především na kouzlo, které vymámil z velekněze tajemného podzemního chrámu: ten ovládl s nechtěným přispěním tajemných Grimů. S pomocí magického černého kamene začne budovat přízračnou armádu nelidských bojovníků. Pokud však chce své plány uskutečnit, musí co nejrychleji usmrtit Conana z Cimmerie – jedině smrt věhlasného bojovníka mu umožní využít veškerou moc černého kamene i získat nesmrtelnost. Conan se proti své vůli ocitá na ostrově, ale nehodlá svůj život prodat lacino. V boji proti neblahému Swenu Drakovi mu pomáhá čarodějka Arzala a několik domorodců. Má-li ho však zbavit mocného kouzla a ostrov i království na pevnině zachránit před záhubou, musí se nejprve vítězně utkat se spoustou děsivých přízraků a projít i kamenným podzemním labyrintem…

*

Václav Vágenknecht

Conan: Setovy šachy/Léčka

V této netradičně pojaté knize se čtenáři do rukou dostanou dvě novely. První – Setovy šachy od českého autora Václava Vágenknechta – nás zavede do Stygie. Conan je vtažen do hry mocných mágů a má posloužit za oběť při obřadu probuzení, jenž provádějícímu čaroději může propůjčit moc k světovládě. Jak se udatný Cimmeřan v pustinách stygijských pouští s nebezpečím vyrovná, to se můžete dočíst v této knize.

Druhé, svěží dílko je překladem ceněného autora Andrewa R. Oldmana. Ocitneme se v Piktské divočině, na území, kde vládne nejenom drsná příroda, ale i drsné vztahy – vždyť většina lidí jsou dřívější psanci, kteří si vysloužili milost, vzdáleného panovníka v boji proti nezkrotným Piktům. I Conan je psancem, ale na něj je pořádána trestná výprava. Situaci komplikuje zjevení krvelačného vlkodlaka...

*

Václav Vágenknecht

Conan – Krvavá ostří

V zádech horda Gundermanů, toužících po pomstě, před ním bledá rusovláska, divoká jako dravá šelma, přítulná jako kočka. A záhadní staří, kteří znají budoucnost. Jen oni vědí, proč se jezeru zahalenému mlhou říká Voda mrtvých ptáků…

Proč uprchla před Conanem půvabná Varana, sotva ji zachránil z rukou Hyperborejců? A proč z ní starý Riamh vycvičil zabijáka? Na čí straně je pravda a kde se skrývá lež…?

Koho se má modrooký bílý náčelník černošských Bamulů bát víc – věrolomného šamana vlastního kmene, vyvržence, který umí mluvit se zvířaty a touží po pomstě za stará příkoří, démona z podsvětí nebo mazaného šamana nepřátel…?

Varování starého kněze, vilný démon, zvědavá Devi Jasmína – a pořádná nakládačka. Tentokrát vyvázne barbar jen šťastnou náhodou…

Jen Conan, král aquilonský, dokáže bez bázně čelit hrůze, skryté v Ďáblových skalách. Jakým klíčem má však odemknout lidskou duši…?

Celkem osm nových povídek, osm různých míst i časů, jen Conan zůstává stále stejný. Neporazitelný – a neodolatelný.

*

Václav Vágenknecht

Conan: pobřeží krve

Královna Černého pobřeží Bélit se zrodila na ostrovech vzdáleného jihu. V čele ebenově tmavých válečníků připlula k civilizovaným zemím, kde se k nim přidal Conan Cimmeřan, jenž získal jméno Amra. Piráti, vedeni touhou po bohatství a staré pomstě, ovládli Západní oceán. Brázdili moře, přepadali koráby i sídla, mordovali a drancovali. Získali plno nepřátel. Nejednalo se jen o národy z pobřeží, přidali se k nim i nadpřirozené bytosti a zákeřní vyslanci temnot.

Vyvstalo i plno otázek. Co přimělo Bélit, že se stala pirátkou? Jak bílá žena ovládla posádku složenou z pověrčivých divochů? Proč její úhlavní nepřátele představovali Stygijci se svými hadími mazlíčky a děsivými mágy? Skutečně zemřeli všichni členové její rodiny a nemusela se obávat zrady? Nevrátí se ze záhrobí některý z protivníků? Nespojí se piráti v boji proti čirému zlu i se svým nepřítelem?

Odpovědi nalezneme v jednotlivých povídkách.

Edice Učte se anglicky s vtipem

Proč se učit anglicky? Protože jinak jste v dnešním globalizovaném světě mrtví!

Proč se učit anglicky s vtipy? Protože vtip je krátký, jednoduchý a má pointu: snadno si jej zapamatujete, a tudíž si zapamatujete nejen obdobnou situaci, ale i slova, která v ní lze použít.

Nad vtipem se i dobře pobavíte – a pokud ne, pak buď nemáte pro takový humor smysl, anebo jste úplně nepochopili anglický text. V tom případě Vám tato knížka určitě pomůže.

Takže co v ní najdete? Pokud jste knihou již listovali, zjistili jste, že text – anekdoty – je vlastně rozdělen na dvě poloviny. První část je koncipována jako zrcadlový překlad: nejdřív anglická anekdota, za níž hned následuje její překlad do češtiny. Nutno upozornit, že nejde o doslovný překlad. Ten by mohl leckdy působit těžkopádně, snahou autora však bylo přeložit vtip tak, aby vyzněl dobře i česky.

V textech druhé, pouze anglické části, najdete některá slova vytištěná tučně. Jejich překlad je uveden v anglicko-českém slovníčku na konci knihy. Snažil jsem se, aby nepřekládaná slovíčka odpovídala přibližně úrovni intermediate (středně pokročilý), zvýrazněná slova tuto úroveň překračují.

Česko-anglickou část berte pouze jako „zahřívací“, jednojazyčný text vybavený odpovídajícím slovníčkem je mnohem efektivnější, čtenář si novou slovní zásobu osvojuje přímo, bez zprostředkování leckdy problematického překladu; anglickou anekdotu někdy opravdu nelze přeložit, aniž by se pointa nevytratila.

Existuje i další důvod, proč anekdoty nepřekládat. Říká se, že anekdoty jsou jenom dvojí: slušné a dobré. Nelze se proto vyhnout textům s explicitním výrazivem, jenže – jak takové vtipy přeložit? Čeština i angličtina v takových situacích používají úplně odlišné obraty, což by bylo v překladech zavádějící. Jak říkával Jan Werich – tam kde Češi vyměšují, Anglosasové mužní.

Na konci knihy je seznam nepravidelných sloves, která se objevují v anglické části.

*

Jindřich Vobořil

Učte se anglicky s vtipem 1

*

Jindřich Vobořil

Učte se anglicky s vtipem 2

*

Jindřich Vobořil

Učte se anglicky s vtipem 3

Edice Borgentown – město hrůzy

Andrew Hall

Semeno zla

Borgentown – město hrůzy 1

Nekonečná řada obětí – to je důsledek invaze mimozemských bytostí, které se usadily nedaleko Borgentownu. Inteligentní a kruté rostliny potřebují ke svému dalšímu rozmnožování lidská těla a berou si je bez jakýchkoliv skrupulí. Pamelina sestra, její vysněný idol i další kamarádi se postupně stávají nadlidskými zrůdami, které nemilosrdně zabíjejí ve službách vetřelců z cizí planety. Vypadá to, že Pamela a Viktor, její věčný ctitel, nemají sebemenší šanci. Na každém kroku, v každém dni a v každé noci na ně číhá hrůzyplná smrt…

*

Andrew Hall

Ďáblice

Borgentown – město hrůzy 2

Laura Smithová se přistěhuje do Borgentownu a stane se členkou dívčího spiritistického klubu. Jak se však brzy přesvědčí, lákavé tajemno nespočívá v pouhém „vyvolávání duchů“, nýbrž v něčem daleko děsivějším, co s sebou přináší násilnou smrt. Zdá se, že její nové kamarádky to příliš nevzrušuje, neboť věří v jiný, záhrobní život. Aby ho dosáhly, chtějí se spojit s duchem prokletého čaroděje Treviota, který je prý synem samotného ďábla! A ten si za svou „nevěstu“ vybírá právě Lauru. Umírá první nevinná oběť, záhy jí následuje druhá a Laura už ví, že nejde o dílo nečistých sil, nýbrž že vražedkyní je jedna z nich. Ale která a proč? Snaží se na to přijít pomocí Bruceho, který je přímým Treviotovým potomkem. Jenomže řetěz smrtí nekončí a Lauřina hrůzyplná svatební noc nadchází…

*

Andrew Hall

Africký démon

Borgentown – město hrůzy 3

Dvě vzácné africké sošky v sobě skrývají neuvěřitelně silnou a nebezpečnou moc. Poté, co Barbara Longová jednu z nich dostane darem, stávají se jí i jejím přátelům děsivé věci. Barbara se pokouší vzdorovat neznámé síle pomocí bílé magie, ale marně, a navíc – sošky chtějí získat lidé, kteří neváhají vraždit. Představují pro Barbaru smrtelné nebezpečí, jenomže pomsta démona Kulungy a hadího krále Gombaly je ještě strašnější než obyčejná smrt…

*

Andrew Hall

Dračí vášeň

Borgentown – město hrůzy 4

Sedmnáctiletá Meghan Crossová chodí se dvěma mladíky naráz, a nemůže se rozhodnout, který je ten pravý. Ale ukazuje se, že ji miluje ještě někdo – tajemný „Borgentownský drak“, jenž jí začne na důkaz své lásky posílat hrůzné dárky – balíčky s lidskými orgány. Čas kvapí, policie je bezradná a stále nové „dárky“ nalézají svou adresátku. Z borgentownské střední školy se začnou ztrácet studenti a nad městem se rozklene strach…

*

Andrew Hall

Válka zombií

Borgentown – město hrůzy 5

Zpočátku se zdá, že v Borgentownu zase řádí vrah, jenž má – jako vždy – spadeno zejména na studenty zdejší střední školy, konkrétně spolužáky Lindy Parkerové. Sotva se však prokáže, že nevinné oběti nechává shořet ve svém náručí přímo na ulici, začnou se obyvatelé městečka obávat, že tentokrát se jedná o síly z jiného, mysteriózního světa. A když se zde kromě zombií navíc objeví i skupina mafiánů spolu s bezskrupulózními vědci z CIA, je jasné, že se čas vymkl z kloubů. Brilantně napsaný příběh se žene kupředu ve zdánlivě fantasmagorických gejzírech poetických i hororových obrazů, až si čtenář někdy položí otázku, nepožíval-li autor při psaní nelegálních povzbuzovačů, jež jeho mysl vybudily až do nadoblačných výšin.

Skutečnost je však mnohem prozaičtější...

*

Andrew Hall

Maso

Borgentown – město hrůzy 6

Ulice Borgentownu opět pohltil strach, neboť se zde začnou z márnic a nemocnic ztrácet těla, nejdříve mrtvá, pak i živá. Policie vyšetřuje, seč může, nicméně na první stopu zločinu přijde studentka zdejší střední školy, Brenda Marvellová, která se snaží získat informace o své zmizelé babičce. Při svém pátrání narazí na podezřelé lidi z chudinské čtvrti Greenhill. A najednou jde jí i všem zúčastněným o život…

*

Andrew Hall

Noční děs

Borgentown – město hrůzy 7

Do spokojeného života Cindy Schneiderové, studentky střední školy v Borgentownu, zasáhne smrt. Záhy na to zpozoruje, že prapodivný dům na starodávném obrazu po dědečkovi v noci ožívá a láká ji k sobě. Byť se Cindy snaží nepodlehnout, tajemná stavba je mocnější a jde si pro ni. A v šerém světě mladá dívka nachází jen zmar a krev. Den po dni jí přináší další a další traumata, v noci ji však navštěvuje děs a Cindy jen těžko vzdoruje. Kdo bude silnější?

*

Andrew Hall

Vražedný poklad

Borgentown – město hrůzy 8

Studentovi střední školy v Borgentownu, Oscaru Morganovi, se stále zdá podivný sen, jenž ho vábí na k jednomu hrobu na místním hřbitově. Když se tam potom v noci v doprovodu kamarádů z bojového oddílu opravdu vydá, aby toto místo posledního odpočinku prozkoumal, objeví netušený poklad – diamanty v ceně mnoha milionů. Poklad mu však místo štěstí přinese záhubu a vražedná kletba postupně zasahuje další a další, kteří se s diamanty nějak dostali do kontaktu. Jedni z mála, kteří ještě unikají, jsou Christina a její přítel Adam.

Přežijí?

*

Andrew Hall

Smrt v patách

Borgentown – město hrůzy 9

Chodbami střední školy v Borgentownu se opět plíží hrůza – kdo jednoho po druhém masakruje hráče školního basketbalového družstva? V hledáčku vyšetřovatelů se záhy objevuje trojice dívek – divokých Amazonek – které otevřeně prohlašují, že mrtvý kluk je dobrý kluk. Všechny mají sice alibi, nicméně smyčka se stahuje, a nejenom kolem krku nevinných obětí. Kolik jich však ještě bude...?

*

Andrew Hall

3x Borgentown I

Borgentown – město hrůzy 1 – 3

Tři hororové příběhy středoškoláků z městečka Borgentown, které již vyšly jako samostatné knihy. Kdo – nebo co – je vraždí?

Semeno zla

Nekonečná řada obětí – to je důsledek invaze mimozemských bytostí, které se usadily nedaleko Borgentownu. Inteligentní a kruté rostliny potřebují ke svému dalšímu rozmnožování lidská těla a berou si je bez jakýchkoliv skrupulí. Pamelina sestra, její vysněný idol i další kamarádi se postupně stávají nadlidskými zrůdami, které nemilosrdně zabíjejí ve službách vetřelců z cizí planety. Vypadá to, že Pamela a Viktor, její věčný ctitel, nemají sebemenší šanci. Na každém kroku, v každém dni a v každé noci na ně číhá hrůzyplná smrt…

Ďáblice

Laura Smithová se přistěhuje do Borgentownu a stane se členkou dívčího spiritistického klubu. Jak se však brzy přesvědčí, lákavé tajemno nespočívá v pouhém „vyvolávání duchů“, nýbrž v něčem daleko děsivějším, co s sebou přináší násilnou smrt. Zdá se, že její nové kamarádky to příliš nevzrušuje, neboť věří v jiný, záhrobní život. Aby ho dosáhly, chtějí se spojit s duchem prokletého čaroděje Treviota, který je prý synem samotného ďábla! A ten si za svou „nevěstu“ vybírá právě Lauru. Umírá první nevinná oběť, záhy jí následuje druhá a Laura už ví, že nejde o dílo nečistých sil, nýbrž že vražedkyní je jedna z nich. Ale která a proč? Snaží se na to přijít pomocí Bruceho, který je přímým Treviotovým potomkem. Jenomže řetěz smrtí nekončí a Lauřina hrůzyplná svatební noc nadchází…

Africký démon

Dvě vzácné africké sošky v sobě skrývají neuvěřitelně silnou a nebezpečnou moc. Poté, co Barbara Longová jednu z nich dostane darem, stávají se jí i jejím přátelům děsivé věci. Barbara se pokouší vzdorovat neznámé síle pomocí bílé magie, ale marně, a navíc – sošky chtějí získat lidé, kteří neváhají vraždit. Představují pro Barbaru smrtelné nebezpečí, jenomže pomsta démona Kulungy a hadího krále Gombaly je ještě strašnější než obyčejná smrt…

*

Andrew Hall

3x Borgentown II

Borgentown – město hrůzy 4 – 6

Další tři hororové příběhy středoškoláků z městečka Borgentown. Kdo – nebo co – je vraždí?

Dračí vášeň

Sedmnáctiletá Meghan Crossová chodí se dvěma mladíky naráz, a nemůže se rozhodnout, který je ten pravý. Ale ukazuje se, že ji miluje ještě někdo – tajemný „Borgentownský drak“, jenž jí začne na důkaz své lásky posílat hrůzné dárky – balíčky s lidskými orgány. Čas kvapí, policie je bezradná a stále nové „dárky“ nalézají svou adresátku. Z borgentownské střední školy se začnou ztrácet studenti a nad městem se rozklene strach…

Válka zombií

Zpočátku se zdá, že v Borgentownu zase řádí vrah, jenž má – jako vždy – spadeno zejména na studenty zdejší střední školy, konkrétně spolužáky Lindy Parkerové. Sotva se však prokáže, že nevinné oběti nechává shořet ve svém náručí přímo na ulici, začnou se obyvatelé městečka obávat, že tentokrát se jedná o síly z jiného, mysteriózního světa. A když se zde kromě zombií navíc objeví i skupina mafiánů spolu s bezskrupulózními vědci z CIA, je jasné, že se čas vymkl z kloubů. Brilantně napsaný příběh se žene kupředu ve zdánlivě fantasmagorických gejzírech poetických i hororových obrazů, až si čtenář někdy položí otázku, nepožíval-li autor při psaní nelegálních povzbuzovačů, jež jeho mysl vybudily až do nadoblačných výšin.

Skutečnost je však mnohem prozaičtější...

Maso

Ulice Borgentownu opět pohltil strach, neboť se zde začnou z márnic a nemocnic ztrácet těla, nejdříve mrtvá, pak i živá. Policie vyšetřuje, seč může, nicméně na první stopu zločinu přijde studentka zdejší střední školy, Brenda Marvellová, která se snaží získat informace o své zmizelé babičce. Při svém pátrání narazí na podezřelé lidi z chudinské čtvrti Greenhill. A najednou jde jí i všem zúčastněným o život…

*

Andrew Hall

3x Borgentown III

Borgentown – město hrůzy 7 – 9

Další tři hororové příběhy středoškoláků z městečka Borgentown. Kdo – nebo co – je vraždí?

Noční děs

Do spokojeného života Cindy Schneiderové, studentky střední školy v Borgentownu, zasáhne smrt. Záhy na to zpozoruje, že prapodivný dům na starodávném obrazu po dědečkovi v noci ožívá a láká ji k sobě. Byť se Cindy snaží nepodlehnout, tajemná stavba je mocnější a jde si pro ni. A v šerém světě mladá dívka nachází jen zmar a krev. Den po dni jí přináší další a další traumata, v noci ji však navštěvuje děs a Cindy jen těžko vzdoruje. Kdo bude silnější?

Vražedný poklad

Studentovi střední školy v Borgentownu, Oscaru Morganovi, se stále zdá podivný sen, jenž ho vábí na k jednomu hrobu na místním hřbitově. Když se tam potom v noci v doprovodu kamarádů z bojového oddílu opravdu vydá, aby toto místo posledního odpočinku prozkoumal, objeví netušený poklad – diamanty v ceně mnoha milionů. Poklad mu však místo štěstí přinese záhubu a vražedná kletba postupně zasahuje další a další, kteří se s diamanty nějak dostali do kontaktu. Jedni z mála, kteří ještě unikají, jsou Christina a její přítel Adam.

Přežijí?

Smrt v patách

Chodbami střední školy v Borgentownu se opět plíží hrůza – kdo jednoho po druhém masakruje hráče školního basketbalového družstva? V hledáčku vyšetřovatelů se záhy objevuje trojice dívek – divokých Amazonek – které otevřeně prohlašují, že mrtvý kluk je dobrý kluk. Všechny mají sice alibi, nicméně smyčka se stahuje, a nejenom kolem krku nevinných obětí. Kolik jich však ještě bude...?

Sci-fi & fantasy

Ladislav Szalai

Zapomenutý vesmír

Soubor čtrnácti povídek žánru science fiction představuje svérázného autora, jemuž nechybí originální nápady, bystré postřehy a satirické ostří, namířené na neduhy současné civilizace, groteskně zvětšené a promítnuté do budoucího času. Autor sleduje důsledky dnešní ekologické krize pro příští léta, domýšlí následky horečného zbrojení, ukazuje nepříjemnou tvář vědy a techniky, vymykající se často z rukou svých tvůrců, protože jim chybí vědomí humanistického poslání a zodpovědnosti. Autor zdařile paroduje dnešní životní styl převlečený do kosmických kostýmů budoucnosti, která – podle jeho názoru – nestačí zahladit běžné i zhoubné lidské slabosti.

*

Ladislav Szalai

Půltá Planeta

Ladislav Szalai ve čtyřiadvaceti povídkách vtipnou formou promýšlí a předkládá tak různorodá témata, jako je třeba astrální cestování, vývoj civilizace červů v jednom jablku během zrání, něco na způsob výroby Boha či jaké překvapení nám může přichystat pejsek – a proč. Jako vždy Szalaiovy čtivé texty zdobí překvapivá pointa.

*

Ladislav Szalai

Kosmické grotesky

Vydařená sbírka povídek dlouholetého českého autora science fiction a jeho gejzír nápadů opět přináší jemný a skrytý humor, filosofii a laskavý nadhled v té správné kombinaci. Proto možná příběhy většinou končí dobře. Povídky se odehrávají v budoucnosti a často jsou hrdiny roboti všech typů a tvarů.  Jde opravdu o neobvyklé a fantastické příběhy se zajímavou pointou. Kupříkladu v povídce „Jak šel robot na popravu“ vynikající myslitel-robot Svištěj Nereznatý konečně pochopí, co vymřelé lidstvo tak fascinovalo na popravách. Že účel světí prostředky, se ukáže ve vánoční povídce budoucnosti „Santa Claus“. Naši zbytečnou fobii z techniky vyvrátí povídka „Halloween“. Že nejsme ve vesmíru sami, to je až na pár patriotů jasné všem. A třeba ve vesmíru jsou bytosti, které vidí několik miliónů parseků daleko a jejichž děti si hrají s pulsary. Jako v příběhu „Hvězda“. Možná si to neuvědomujete, ale už jsme tu nemuseli jako lidstvo být. Přežili jsme jen díky lásce dvou myslících řízených raket Din a Dun, které vyslalo galaktické společenství Fénixanů ve snaze zlikvidovat agresivní Zemi  v povídce „Exekuce“. A jak to bylo skutečně s draky na Zemi, to se dozvíte v příběhu „O zlém drakovi“.

*

Zdeněk Rosenbaum, Ladislav Szalai

Dvojnásobný dvojník

Kniha Dvojnásobný dvojník představuje zajímavý experiment žánru science fiction: Zdeněk Rosenbaum a Ladislav Szalai si zadali deset témat a každý na dané téma napsal povídku se stejným názvem. Zatímco Szalaiův přístup je excentričtější, Rosenbaum tíhne k romantičtější a klasičtější poloze vyprávění. Čtenář sám se může přesvědčit, že s nezvyklým zadáním se oba vypořádali více než se ctí. Kniha Dvojnásobný dvojník je nadprůměrným přínosem dvou zavedených autorů žánru sci-fi.

*

Zdeněk Rosenbaum, Ladislav Szalai

Tajná společnost SF

Mezi prozaiky zaujímají Zdeněk Rosenbaum i Ladislav Szalai docela solidní postavení: jsou čtenářsky oblíbení a kritika je k nim shovívavá nebo vcelku netečná. Tedy ideální stav, v němž Rosenbaumova Krajina s nábytkem, Mé svatby a cizí pohřby či Muž ve vaně, Szalaiova Cesta do bláznovy zahrady i jejich společná tvorba z knihy Dvojnásobný dvojník měly možnost soutěžit o čtenářskou přízeň s knihami autorů nepochybně renomovanějších a vyšly z tohoto klání se ctí. Tedy opravdu solidní postavení připomínající tak trochu mírně prošedivělého elegána se sotva znatelným, leč přece jen postřehnutelným bříškem. – Jak může v tomto postavení na naše autory i čtenáře zapůsobit skutečnost, že se oba stanou obětí pokusu o únos? Skandál? Provokace? Nenávist? Závist méně úspěšných? Nebo jen trapná náhoda, v jejíž slepotě se může naplnit náš osud? Náš neustále drážděný smysl pro senzace by byl určitě více ukojen, kdyby za únosem byl jeden z naznačených motivů, ale nakonec ani racionální motivace, byť je zároveň motivací absurdní (jak ale často má skutečnost blízko k absurditě!), není méně zajímavá a dráždivá. Z ní vycházejí příběhy Tajné společnosti SF, kterou Zdeněk Rosenbaum spolu s Ladislavem Szalaiem poznali a již nám předvádějí.

*

Ladislav Szalai

Stroj fantazie

Ve sbírce Stroj fantazie přichází Ladislav Szalai s dalšími 21 scifi a fantasy povídkami. Jak je u něj zvykem, nabídne čtenáři celou škálu témat – od úsměvných hříček až po vážnější zamyšlení nad absurditou našeho světa, respektive vesmíru. Dle svého zvyku směřuje povídky k překvapivé pointě, takže čtenář nebude zklamán a může bez obav sáhnout po další knize svého oblíbeného autora.

*

Ladislav Szalai

Vládce hurikánů

Speciální agent Mark Stone a jeho přítel android Ray jsou v naší budoucnosti vysláni na planetu, která je nejen daleko od Země, ale je i vzdálená v čase. Jejich úkolem je zabránit kosmické mezirasové válce. Tentokrát je s nimi na tajnou misi navíc vyslána, jako velící důstojník, krásná a namyšlená slečna Wilderová od Vesmírné policie, která jim celou akci příliš nezpříjemňuje. Na planetě je čeká středověk, „tygří“ bohyně Gara, vlídný král Zeko se svým vojskem, ale i zlosyn Kargas, mimořádně krutý mimozemšťan z jiné planety, se svojí brutální suitou. Schyluje se k místní válce mezi Zekem a Kargasem a rozhodující vítězství spočívá na bedrech Marka Stonea s Rayem a jejich moci usměrňovat ničivou sílu hurikánu… Kniha plná nečekaných, tvrdě realistických a překvapivě fantastických scén přitáhne zcela určitě každého čtenáře nejen sci-fi.

*

Ladislav Szalai

Orgonova hvězda

Orgonova hvězda představuje výběr toho nejlepšího z žánru science fiction od Ladislava Szalaie. Dvacet sedm brilantně zpracovaných příběhů nás zavede – mimo jiné v povídce Jak zachránit Boha – do prostředí, kde se vybírá nejvhodnější kandidát pro cestu do nitra člověka. Bude to plazmatronický počítač Josef 2pík, Glubstrussova fixní ještěrka nebo karikatura človíčka Abdelar Smokvoj? V dalším příběhu se seznámíme s osamělým „hvězdným“ voláním Stromu vládce, malým homologem Gaudienem v odlidštěné společnosti v povídce Písnička a také s obrovskými Hohlony a Hlony, kteří se natahují a zkracují, ve stejnojmenné povídce Orgonova hvězda. V závěrečné lyricko-romantické parodii můžeme sledovat synchotronoida Haneho – Jezdce z neznáma, známého jako Shane – „Šejn“, ve sci-fi zpracování světoznámé kovbojky Jacka Schaefera. Orgonova hvězda je zcela určitě velkým přínosem pro českou SF a často se při jejím čtení i zasmějete (např. povídce Létající vlak, která vyšla dvakrát i v zahraničí). Možná vám dokonce vhrknou slzy do očí při vyobrazení mnoha katastrofických alternativ budoucnosti, v povídce Jedovatá země.

*

Ladislav Szalai

Cesta do bláznovy zahrady

Cesta do bláznovy zahrady byla brilantním knižním debutem známého autora sci-fi Ladislava Szalaie, oceněným cenou Golem za nejlepší československou knihu roku 1985. Autor se tímto dílem rázem nesmazatelně zapsal do povědomí širokého okruhu čtenářů. Nebyl to náhodný úspěch, upozornil na sebe už dříve, kdy řadu povídek vydal časopisecky. Znovu se tedy můžeme projet s dávkou nadsázky Létajícím vlakem, naslouchat Zpívajícímu prachu, můžeme na život a na smrt bojovat s bezútěšnými Zelenými stíny, či se setkat s identickým dvojníkem Mudrogara Jappeho a spolu s ním letět do nekonečna… Autor má bezesporu dar sugestivního vyprávění, umí navodit patřičnou atmosféru, komponovat příběhy s rychlým spádem a stupňovat v nich napětí, vyhýbá se samoúčelnostem a má smysl pro humor. Ladislav Szalai a s ním mnoho čtenářů tvrdí, že Cesta do bláznovy zahrady patří k tomu nejlepšímu, co kdy vytvořil.

*

Ladislav Szalai

Soumrak robotů

Ladislav Szalai je jeden z mála autorů, u kterého můžeme s klidem říct, že nezapomněl umění psát povídky. Kniha Soumrak robotů obsahuje více než tři desítky příběhů této stálice na nebi české science fiction. Szalaiovi roboti jsou velmi lidští, je to, jakoby vzal něco od robotů Isaaka Asimova, něco z cyklu „Město“ fenomenálního C. Simaka, a vytvořil si svůj svět robotů. Ve sbírce jsou hrdiny převážně roboti, ale jsou tam i jiné náměty z blízké či vzdálené budoucnosti, třeba povídka „Mrtvý víkend“ je o stejných problémech, jaké máme i dnes s dopravou, ale v meziplanetárním měřítku. Mezi klasické Szalaiovy povídky ne-robotické, patří i úvodní příběh „Tráva a beránek“ – o hledání klidu pomocí technologie převtělování. Szalaiovy příběhy dokážou zaujmout, mají dobře postavenou pointu, a hlavně umí pobavit. Svérázný, nenásilný humor, nad kterým se člověk dokáže od srdce zasmát, najdete ve většině povídek.

*

Ladislav Szalai

Poslední konec světa

Třicet povídek autora, který dlouhodobě inklinuje k žánru science fiction a jeho „krajním mezím“, jež často vykresluje s humorným nadhledem. Autor před námi zviditelňuje základní „lidský moment“, který má čtenáře nejen šokovat, ale zároveň i přivést k zamyšlení nad tím, co je opravdu lidské. Nevymýšlí jen jakési neskutečné impaktní metamorfózy neexistujících vynálezů, ale především se zabývá člověkem a jeho vnitřním mravním problémem, vyvolaným nečekanými, nejčastěji zcela fantastickými okolnostmi.
Povídky o psychodlacích, vychytralých zamilovaných platebních kartách, simulátorech duší, geniálních obřích volejbalových sítích, chemických superchatismatech a podobných půvabných šílenostech, které nás hravostí, spontaneitou a bravurou spolehlivě vytrhnou z perfidních stereotypů tzv. běžného života a pročistí nám mozek k novému prožívaní radosti z neopakovatelné krásy života.

*

Naďa Mlčková

Země Zunn 1, Strážce

Dvanáctiletý chlapec Viktor i se svou třídou zažije slabé zemětřesení na školním hřišti, kdy se ze země vyvalí zelený opalizující oblak. Všichni jsou otřeseni, městečko zachvátí zmatek.

Pak Viktor spolu s kamarádkou Natálkou najdou v místní knihovně torzo Ztracené kroniky, jedná se o zápisky někoho, kdo navštívil tajemnou Zemi Zunn.

Zanedlouho potká podivného starce sbírajícího byliny, v rouše až po zem s podivnými ornamenty. Ten jej zavolá pomocí kouzla do zámečku a sdělí mu, že je vyvoleným strážcem Země Zunn a spolu s pěti kamarády půjdou zemi navštívit.

A tak se skupina kamarádů ocitá v tajemném dobrodružství. Procházejí Q-bránou do zcela jiného světa, který je trochu podobný tomu jejich, ale přece v mnohém odlišný. Na své výpravě se musí vyrovnat s nečekanými úskoky přírody i s kouzly.

Vydají se na cestu po čtyřech královstvích, která chrání celou říši před vlivem blízkosti obou vesmírů a vlivem zlé magie. Během plánované pokojné návštěvy se však objeví útok zlého kouzla a Viktor se spolu s čarodějem, Archibaldem Faragonem, vydává ohroženým královstvím na pomoc. Spolu s přáteli objevují nové rostliny, jídla, Živou knihu, poznávají způsob života v této zemi a magii.

V poslední říši však zlo znovu, tentokrát úspěšně, zaútočí. Dva roky má Archibald Faragon na to, aby přišel na to, jak temný osud odvrátit, aby tak zachránil celou zemi před zlou mocí.

Viktor a jeho kamarádi se vrací Q-bránou do stejného času a místa. Vědí, že do dvou let se musí znovu vrátit, aby zlomili zlou kletbu.

*

Libor Pleva

Jezdci elementů

Příběh se odehrává v dračím světě, Wallidaru, jemuž vládnou Vládci živlů, čtyři mocní draci a stvořitelé světa. Každý z nich vládne jednomu elementu – vzduchu, vodě, zemi a ohni. Mladí draci na hranici dospělosti podstupují Zkoušku živlů a jsou rozdělováni podle toho, kterému z primárních elementů přináleží, právě k jednomu z Vládců, u něhož prodělávají výcvik. Po jeho absolvování se z nich stávají bojovníci – Jezdci elementů. Hlavnímu hrdinovi, Allendalovi, se však u Zkoušky živlů přihodí něco, co svět ještě nepamatuje a co okamžitě vyvolá pozornost všech Vládců. Dokonce takovou, že jsou ochotni se kvůli tomuto zelenému dráčkovi sejít – poprvé od pradávné Války elementů, kdy mezi sebou soupeřili o nadvládu nad světem. Proč je náhle Allendal pro Vládce tak důležitý a jak o něm rozhodnou?

To se čtenář dozví v prvním díle této brilantně napsané fantasy.

*

Ladislav Szalai

Bludiště snů, The Best of Sci-fi

Výběr nejlepších sci-fi povídek Ladislava Szalaie, stálice na nebi vědeckofantastické literatury.

*

Jan Pilát

Ranyt: proměna

Mladý elf Ranyt se vydává na dlouhou a nejistou cestu – musí najít vraha svých rodičů. Na hřbetě černého pantera překonává nebezpečí a nástrahy, bojuje o život; potkává sympatickou druidku Daniru, která ho nejen provází, ale také mu pomáhá. Vedle dívky a „černé kočky“ však má ještě jednoho průvodce: mocnou duchovní sílu, jež ho v nejtěžších chvílích vždy pohotově zachrání, ale současně ovládá a ničí. Ranytova pouť je blouděním ve vlastním nitru, zklamáním i nadějí, dozráváním a zkouškou charakteru Jeho výprava je i nalézáním sebe sama. Nebo snad naopak – ztrátou osobnosti?

Poutavý fantasy přináší panoramata velkých bitev i zdánlivě malé šarvátky; krvavé bitvy i okamžiky tichého úžasu nad velkolepostí přírody; nelítostné souboje i mlčenlivý zázrak rodícího se vztahu dvou mladých bytostí; drsný rytmus války. A  nečekanou pointu nakonec. A také několik znepokojivých myšlenek, které v jiných fantasy textech sotva potkáme.

*

Marta Melicharová

Galateia

Spolu s magickým prostředím pod hladinou odplynul čas mořských bohů a mořských panen jen v lidské mysli. Průzračné karibské vody omývající břeh ostrova Martinik jsou jedním z míst, odkud tato stvoření nikdy zcela nevymizela. A když jeden z nich zachrání v divoké bouři zdánlivě se topící dívku, reakce na zakázaný čin na sebe nenechá dlouho čekat. Lidmi zapomenutí vládci hlubin se vrací a v jejich stínu i to, co mělo zůstat skryto. Probudí zvláštní dívka dávno zašlou slávu mořských legend, nebo se historie zopakuje a její snaha najít pravdu zanikne v hustém dýmu sopečné erupce?

*

Pohádky

Štěpán Podešt ml.

Pohádky pro zlobivé strašidýlko

A koho že strašidýlko zlobí? No maminku Bílou paní a tatínka Bezhlavého rytíře, se kterými bydlí na starém opuštěném hradě. A je tak neposedné, že maminka s ním má spoustu starostí a trápení. Strašidýlko si celý den jen poletuje po lesích, sklepeních nebo kolem cimbuří a večer celé rozdováděné nechce usnout. Maminka proto požádá starého netopýra Alberta, aby strašidýlku vyprávěl krátké pohádky na dobrou noc. A tak se malý strašidlácký kluk před spaním dozví, jak to bylo s tlustou vílou, co za trampoty měl ohniváček, kterak dopadl mlsný hejkal, proč křepelky volají pět peněz a mnoho dalších příběhů. A spolu s ním se to mohou dozvědět i vaše děti.

*

Jana Pekárková

Kačenka, Vítek a jejich pohádkové dobrodružství

Příběh začíná na louce, kde si hrají dvě děti – Kačenka a Vítek. Ti se rozhodnou, že se ve vedlejším lese porozhlédnou po nějakých zvířátkách. Při této výpravě si Kačenka s Vítkem všimnou starých vrátek schovaných za velikým keřem. Za nimi najdou temnou chodbu a tou se obě děti dostanou do pohádkového světa, kde se seznamují se stařečkem Ignácem, králem celé pohádkové říše, čarodějkou Hedvikou a ostatními pohádkovými bytostmi.

Jenomže kdesi v Temných skalách je uvězněný zlý, chamtivý černokněžník Bubřina, jenž chce všechny pohádkové bytosti uvěznit ve zlatých dolech, aby pro něj těžili zlato a drahé kameny. Z toho důvodu musí zničit královu korunu. Ta totiž dohlíží na to, aby celé pohádkové říši vládl hodný král.

Proto čarodějka Hedvika a stařeček Ignác vyšlou Kačenku s Vítkem na dobrodružnou výpravu pohádkovým světem, aby černokněžníka Bubřenu zničili. Obě děti během svého putování zažívají spoustu napínavých chvil mezi loupežníky, draky či piráty. Také se seznámí s hodným oslíkem Matýskem, který jim pomáhá, a dalšími zvířátky a skřítky.

Kačenka s Vítkem doputují k úkrytu kouzelníka Bubřiny v Temných skalách a snaží se ho přemoci.

Povede se jim to však nakonec? Samozřejmě, že ano.

Ale nechte se, děti, překvapit jak.

*

Romana Szalaiová

Broučci na kolotoči

Nedaleko rybníčku s hladinou jako zrcadlo se rozkládá louka, království malých broučků Hopsíka a Nezbedy a jejich rodin i kamarádů, které vede až k tajemnému lesu… Brouččí kluci stále něco provádějí, pořádají závody, o kterých se píše i v Lučním zpravodaji, naslouchají vyprávění nebo se jen tak vozí na tetě stonožce jako na kolotoči. To ale jen do té doby, než jim začne škola…

Příběhy lučních broučků vtáhnou do svého děje malé i větší děti s touhou po dobrodružství nezbedných hrdinů a rozverných příběhů s dobrým koncem.

*

Naďa Mlčková

Země Zunn 1, Strážce

Dvanáctiletý chlapec Viktor i se svou třídou zažije slabé zemětřesení na školním hřišti, kdy se ze země vyvalí zelený opalizující oblak. Všichni jsou otřeseni, městečko zachvátí zmatek.

Pak Viktor spolu s kamarádkou Natálkou najdou v místní knihovně torzo Ztracené kroniky, jedná se o zápisky někoho, kdo navštívil tajemnou Zemi Zunn.

Zanedlouho potká podivného starce sbírajícího byliny, v rouše až po zem s podivnými ornamenty. Ten jej zavolá pomocí kouzla do zámečku a sdělí mu, že je vyvoleným strážcem Země Zunn a spolu s pěti kamarády půjdou zemi navštívit.

A tak se skupina kamarádů ocitá v tajemném dobrodružství. Procházejí Q-bránou do zcela jiného světa, který je trochu podobný tomu jejich, ale přece v mnohém odlišný. Na své výpravě se musí vyrovnat s nečekanými úskoky přírody i s kouzly.

Vydají se na cestu po čtyřech královstvích, která chrání celou říši před vlivem blízkosti obou vesmírů a vlivem zlé magie. Během plánované pokojné návštěvy se však objeví útok zlého kouzla a Viktor se spolu s čarodějem, Archibaldem Faragonem, vydává ohroženým královstvím na pomoc. Spolu s přáteli objevují nové rostliny, jídla, Živou knihu, poznávají způsob života v této zemi a magii.

V poslední říši však zlo znovu, tentokrát úspěšně, zaútočí. Dva roky má Archibald Faragon na to, aby přišel na to, jak temný osud odvrátit, aby tak zachránil celou zemi před zlou mocí.

Viktor a jeho kamarádi se vrací Q-bránou do stejného času a místa. Vědí, že do dvou let se musí znovu vrátit, aby zlomili zlou kletbu.

*

Zuzana Dorogiová

Pohádky dědečka Lampáře

Ve městě pod Černou věží dědeček Lampář objeví kouzelný svět skřítků a pohádky z dávných časů, které mu skřítkové vypravují, povídá zas on svým malým kamarádům, dětem.
Příběhy z dob, kdy v hradech a zámcích žili ještě princové a princezny, ale i příhody, do nichž dědeček i děti mají možnost zasáhnout a podílet se na šťastném rozuzlení, se odehrávají v krásných místech české a moravské země od Jeseníků až po Šumavu. Pozorný čtenář najde kouty, které zná z prázdninových táborů, pozná místa, kde se v létě pasou huculští koníčkové, líbezné Velharticko, Plánicko, okolí Klatov i rozkvetlé a tajuplné šumavské slatě, neboť všude tam žijí skřítkové a víly a rozdávají radost.

Nikdo v Lampářových pohádkách nezůstává osamocen, každý v nich najde svou lásku nebo kamarády. Jsou to pohádky o přátelství, o vzájemné pomoci, plné něhy a laskavosti, v nichž jsou zúčastnění schopni se většinou domluvit, a vše se vždy v dobré obrátí. Pohádky pro malé i velké děti plné barev a fantazie, nepostrádající humor a vtip. V čarovném světě vil a skřítků však i dospělý čtenář může nalézt podobenství o vztazích mezi lidmi. Atmosféru textu dokreslují autorčiny křehké, srozumitelné a vpravdě pohádkové ilustrace.

*

Jana Kabourková

Dylouškova dobrodružství

Ve městě pod Černou věží dědeček Lampář objeví kouzelný svět skřítků a pohádky z dávných časů, které mu skřítkové vypravují, povídá zas on svým malým kamarádům, dětem.
Příběhy z dob, kdy v hradech a zámcích žili ještě princové a princezny, ale i příhody, do nichž dědeček i děti mají možnost zasáhnout a podílet se na šťastném rozuzlení, se odehrávají v krásných místech české a moravské země od Jeseníků až po Šumavu. Pozorný čtenář najde kouty, které zná z prázdninových táborů, pozná místa, kde se v létě pasou huculští koníčkové, líbezné Velharticko, Plánicko, okolí Klatov i rozkvetlé a tajuplné šumavské slatě, neboť všude tam žijí skřítkové a víly a rozdávají radost.

Nikdo v Lampářových pohádkách nezůstává osamocen, každý v nich najde svou lásku nebo kamarády. Jsou to pohádky o přátelství, o vzájemné pomoci, plné něhy a laskavosti, v nichž jsou zúčastnění schopni se většinou domluvit, a vše se vždy v dobré obrátí. Pohádky pro malé i velké děti plné barev a fantazie, nepostrádající humor a vtip. V čarovném světě vil a skřítků však i dospělý čtenář může nalézt podobenství o vztazích mezi lidmi. Atmosféru textu dokreslují autorčiny křehké, srozumitelné a vpravdě pohádkové ilustrace.

*

Richard Skolek

Zkraťsifous aneb Pohádky na dobré ráno

Kniha obsahuje autorské pohádky, které jsou vždy svázány s nějakým příslovím. Pohádky jsou veselé i smutné, krátké i delší, ale především vysvětlují lidová moudra, na něž bychom neměli zapomínat. Celou knihou čtenáře provází stařeček Zkraťsifous.

Většina z těchto pohádek byla zpracována Českým rozhlasem a uvedena v pořadu Hajaja.

Horory

Jana Pacáková

Závoj hrůzy

Kniha hororových povídek, která rozhodně není nic pro slabé povahy!

Za rozbitými okny strašidelného domu probleskne přízračná tvář. Temnota pomalu pohlcuje váš svět a možná vás napadne, co se v ní asi skrývá... Je úplněk a nad opuštěným pohřebištěm tančí pokřivené stíny. Přidáte do kroku. Chcete vědět, proč se podobným místům zpravidla vyhýbat po setmění? Nebo co všechno tiše číhá v temných uličkách železobetonové džungle, pod žulovými náhrobními deskami nebo třeba v obyčejné školní třídě plné hodných prvňáčků!? Čtěte! Vaše noční můry dostanou konkrétní podobu a to, čeho jste se vždy nejvíce báli, možná naleznete právě v těchto stránkách od krve. Brzy se začnete bát vlastního stínu...

Rozhodně nedoporučujeme číst před spaním!

*

Jana Pacáková

Červivé jablíčko a jiné horory

Občas se stane, že se zakousneme do zralého plodu pouze proto, abychom zjistili, že je skrz na skrz zkažený a svírá náš slabý žaludek. Stejně jako tichá hrůza, která plíživě proniká do našich životů dříve, než si to vůbec stihneme uvědomit. Tato kniha bohužel není pro čtenáře, kteří trpí nespavostí, nebo si při četbě hororových příběhů připadají jako děti, které mají strach ze tmy...

Setkáme se zde s celou řadou osob a věcí, na které bychom pravděpodobně nechtěli narazit v reálném životě, ať už jde o slavnou malířku, kterou její vlastní umění přivede k šílenství, či hazardního hráče, který nevědomky prohrál svůj vlastní život v krvavé hře s krutým osudem, nebo o zdánlivě nevinné řádové sestry ze středověkého kláštera, jež však pod neposkvrněným povrchem skrývají ďábelská tajemství...

Nezáleží na to, na kterém místě začnete číst, a jestli se ocitnete na zasněženém panství, opuštění a ztracení mezi hlubokými lesy, zaživa pohřbení v podzemních kobkách nemilosrdné inkvizice, anebo třeba ve slepé uličce moderního velkoměsta, kde teče čerstvá krev. Jedna věc je jistá: pokud ochutnáte červivé jablíčko, poznáte, že strach dokáže být i sladký...

*

Jana Pacáková

Temnota a jiné horory

Možná jste se jako děti báli tmy. A někde v hloubi duše víte, že jste k tomu měli zatraceně dobrý důvod! Za nocí, když odbíjí půlnoc a skomírají plamínky svíček, se naše nejtajnější sny mění v noční můry. Mohou nás navštívit věci, které nenávidí vše živé a žízeň po krvi je nikdy neopouští. Záhadný svět za zrcadlem je plný temných míst. Odehrávají se v něm ponuré příběhy… příběhy plné utrpení, bolesti, nenaplněné lásky a smrti…

Své o tom ví osamělá malířka uvězněná v ponurém sídle, kde ožívají mrtví. Zlo brzy pozná také novopečená matka představená, jež se snaží objasnit smrt bývalé abatyše, aniž by měla sebemenší tušení, co leží po celá staletí pohřbené pod klášterem. Zvědavý chlapec se jde podívat do pouťového domu hrůzy, kde vládne zlý klaun – ale už se možná nikdy nedostane ven! A co víc, vy můžete skončit úplně stejně. Pokud se odvážíte vstoupit do temnoty!

*

Jana Pacáková

3x horory

Souhrnné vydání tří úspěšných a oblíbených sbírek hororových příběhů Jany Pacákové – Závoj hrůzy, Červivé jablíčko a Temnota – které již dříve vyšly samostatně.

*

Humor

Richard Skolek

Hubený nás nedostanou

V mládí jsem se viděl v celé řadě profesí. Kromě velmi populární dráhy kosmonauta či popeláře jsem uvažoval i o kariéře na Hradě, ale brzy jsem pochopil, že nemá cenu plánovat tak daleko dopředu. Můj život ovšem nabral nečekaný směr. Byl jsem v důsledku špatného zdravotního stavu velmi hubený a neduživý. Rodiče si řekli, že hlavu mám v pořádku a tělo potřebuje tužit; a proto mne nechali zapsat do sportovní třídy. Sport ovšem nepomáhal a všichni příbuzní říkali: ‚Jez, jez!‘

A tak jsem holt jedl a jedl.

Po pár letech se karta obrátila. Obětavým gastronomickým úsilím jsem dosáhl váhy vskutku enormní. Sport nepomáhal a všichni příbuzní říkali: ‚Už nejez!‘

Když mi bylo osmnáct a o dívkách jsem si mohl nechat jenom zdát, byla mi darována zvláštní kniha – Jak sbalit ženu. Vyjeveně jsem pročítal tipy na neobvyklé rande, manévry zaručeně vedoucí k polibku a způsoby, jak si z dívky či ženy udělat stálou milenku.

Jádro problému jsem nicméně odhalil až o pár let později.

Důvodem mé nepřitažlivosti nebyla žádná chyba ve „strategii“, žádný nesprávný způsob seznamování. Celé to bylo mnohem prostší – o člověka žijícího podle hesla ‚Hubený nás nedostanou‘ je prostě menší zájem!“

V podobně hravém tónu se nesou všechny fejetony této debutové knížky brněnského autora Richarda Skolka. Fejetony vycházely jednotlivě v Brněnském a Blanenském deníku a rovněž v týdeníku Týden u nás.

*

Ladislav Szalai

Nejlepší sprostonárodní vtipy

O vtipech se říká, že jsou buď slušné, anebo dobré. V tomto výběru čtenář najde ty nejlepší.

*

Miroslav Jandovský

Týden v hlučném domě

Co se stane, když známá, pohledná herečka v nevelké vesničce nabourá autem do staré hrušně? A to autem navíc kradeným? A s takovým zajímavým zavazadlem v kufru, o kterém – zdá se – nic neví? To a mnohem víc stačí, aby se doposud klidný život všech místních obyvatel převrátil vzhůru nohama. Najednou musí řešit nejenom morální dilemata, jež by je ještě včera ani nenapadla. Uspějí a vyřeší je? Bude všechno jako dřív?

To se dozvíte v grotesce, kterou s nadhledem sepsalo pero známého autora.

*

Ladislav Szalai

Zlaté doly smíchu

aneb Prázdniny s Karlem Hynkem

Crazy komedie Zlaté doly smíchu aneb Prázdniny s Karlem Hynkem je humorný příběh, ve kterém nevinná lež mladé dívky Jany Koudelkové vyvolá nečekaný sled komických událostí. Básník Petr Adler se tuto mladou dívku vydává navštívit z okresního města na malou vesnici, kde narazí na „pošetilého podnikatele“ Bedřicha Hniličku, jeho protivníka, otce Jany, a také „bláznivého strýce“ Jany, který cvičí králíky. Nálada trochu připomíná trilogii „Slunce, seno…“ a díla světoznámého humoristy P. G. Wodehouseho. Autor knihu napsal v mládí a vydal ji, po jemném přepracování, aby zapadala do současnosti, teprve nedávno. Knihu ocenil i trochu pesimistický přítel Ladislava Szalaie, spisovatel Zdeněk Rosenbaum, a zasmát se při jejím čtení můžete i Vy. Kniha je vtipná, má spád a výbornou fabulaci s množstvím komických zápletek.

*

Miroslav Jandovský

Kouzlo letní noci

Mladý lord Thomas Chum, známý londýnský bonviván, doprovází svou tetičku, lady Evelinu Cowmes-Bradlyovou, k její přítelkyni z mládí do Skotska a s ním tam odjíždí i jeho sluha Malfus – může nám do jisté míry připomínat oblíbeného Saturnina.

Nebylo jistě autorovým záměrem naznačit, že poslední výhonek dlouhé rodové linie Cowmes-Bradlyů již poněkud zdegeneroval, faktem však je, že Malfusova všestranná a oddaná péče mu život podstatně usnadňuje.

Jak se však vyrovná se skutečností, že se ho tetička Evelina rozhodla oženit…?

Thomasův poklidný, rutinní život se náhle obrátí vzhůru nohama, když je seznámen s inteligentními sebevědomými dívkami, specialitou místní palírny, zažije únos, je přiveden do choulostivé situace, doráží na něj bývalá milenka…

Vždy však může spoléhat na sluhu Malfuse.

*

Miroslav Jandovský

Když naprší, zase uschne

Mezinárodní vědecká konference konaná na téma: Staré Řecko za časů Sókrata. Musí to být nutně nuda, když jsou vážné vědecké diskuze okořeněny únosem, vyšetřováním, propletenými vztahy, sexem i láskou? Badatelé, kteří se zde sešli, mají své současné problémy, jež jsou celkem univerzální a ve shodě se Sókratem hluboce lidské. Je vidět, že za dva a půl tisíce let se lidé tak moc nezměnili.

*

Luboš Klech

POZOR! PARTYZÁNI!

Francouzi umí brát své dějiny s nadhledem a neztrácet přitom národní hrdost. Máte rádi filmy Stepující stonožka nebo sérii o sedmé rotě?

Možná inspirovaly knížku Pozor! Partyzáni! Nenechte se odradit názvem. Vrhnete se sice do víru děje v partyzánském oddíle Prochurnyj, rozhodně však nepůjde o vyčpělou školní četbu. Humoristický román Luboše Klecha patří k rodu těch povedených, jako jsou Ryanův román Jak jsem vyhrál válku, Hellerova Hlava XXII nebo třeba čeští Černí baroni. Vtipné, nenásilné, zábavné.

Nejde v něm o zesměšňování hrdinského českého odboje. Pravda, naši partyzáni tak trochu pijou, možná by se i dalo říct chlastají jako duhy a nenechají na pokoji žádnou sukni v celém širém okolí, jejich národní nadšení je však svaté a úmysly čisté a smělé. Jen kdyby neměli tolik smůly...

Posuďte sami!

Ota Pešek, neduživý někdejší premiant gymnázia, nastoupí na místo pomocného účetního v lihovaru. Bohužel se ocitl ve špatný čas a špatném místě: nacisté okupují Čechy a lihovar spravuje árijský správce židovského původu. Nezbývá mu, než se stát členem odboje...

A už se rozvíjí zamotaný řetěz zápletek, kde hrají hlavní roli velitelé partyzánů: dobrácký štábní kapitán Němec a hrdinný rotmistr Prokopec, kteří se nedokážou tak úplně dohodnout, ale též ruský silák Vasil, ztracený velitel Prochurný, kterého drží doma lstí vdavekchtivá vdova, a další postavy jako vystřižené z kopíráku podle vašich sousedů.

Musí čelit výcviku na překážkové dráze, vyhledávání zrádce, kurzu zacházení se zbraněmi či první pomoci, lyžařskému výcviku, při němž partyzáni prchají před nepřátelským komandem a holé životy jim zachrání divoké prase, a spoustě dalších protivenství.

Mise proti nepříteli nekončí většinou podle představ... Místo na vlak s německou pěchotou zaútočí partyzánský oddíl na nákladní vlak s kládami dřeva, místo aby poškodili na letišti německé stíhačky, opijí se a spřátelí s nepřátelskými piloty, místo aby najali prostitutku, která svými vnady odláká německou hlídku, využijí za svěřené peníze jejích služeb sami. Nejvíce škody tak okupantům způsobí partyzán Martin, který se z nešťastné lásky opakovaně snaží spáchat sebevraždu, ale vždy se mu do toho připletou Němci, což si pořádně odskáčou...

Ale každá válka někdy skončí, a v závěru té druhé světové stojí naši hrdinné partyzáni před nejnebezpečnější akcí v celé své historii – útokem na nepřátelské tanky...

Humoristický román Luboše Klecha můžeme směle doporučit. Budete se bavit od začátku do konce – a to ještě netušíte, co vás na tom konci čeká!

*

Richard Skolek

Nesvlíkej se sama

S nadhledem i vážně, s vtipem i smutkem, s ironií i s pochopením komentuje svět kolem sebe ve své sbírce epigramů mladý brněnský autor Richard Skolek. Tyto texty, které vycházely v Brněnském a Blanenském deníku, se nyní dostávají do rukou širšímu okruhu čtenářů v podobě eknihy.

*

Zdeněk Rosenbaum

Příležitostné básně pro blbé děti

Říká se, že život je boj, výzva nebo vražedná hra (kdopak ji s námi asi hraje?). Každopádně je život vážná věc. Natolik vážná, že si z něj musí člověk umět utahovat, aby ho ve zdraví přežil. A zdá se, že Zdeněk Rosenbaum se díky svému přístupu k životu těší skvělému duševnímu zdraví, jinak by nemohl své Příležitostné básně pro blbé děti napsat.

Setkejte se s neřestnou sestřenicí ze západních Čech nebo se Svědky Jehovovými, vyřešte kurdský problém, zjistěte, zda umějí Eskymáci opravdu chlastat, a mnoho dalších věcí...

Přečtěte si Příležitostné básně pro blbé děti.

*

Jan Stern

Se Zemanem v posteli aneb démonologie všedního dne

Bylo by lépe se vrátit zpátky ke Gottwaldovi? Obstál by Bůh před zrakem recenzenta? Jaké je to s Milošem Zemanem v posteli? Mají ženy sexuální fantazie o jogurtu? I na tyto otázky dostanete odpověď v dosti populárně pojaté učebnici moderní démonologie. Devadesát humoristických fejetonů, které jistě vstoupí do zlatého fondu, za jehož výnosy však nakladatel neručí.

*

Ze současnosti

Miroslav Jandovský

Non testatur

Sochař Jouza prožívá poklidné stáří plné debat o životě v místní vinárně, když mu náhle do života vstoupí třicetiletá Markéta. Vztah s mnohem mladší ženou přinese umělci nejenom vzepjetí tělesné vášně, ale i nový tvořivý impulz. Jouza Markétě slíbí, že vymodeluje její portrét. Žádnou sochu však již dlouhá léta nestvořil, a má proto obavy, jestli to ještě svede. „Udělat hlavu!“ – ta myšlenka sochaře pronásleduje celé týdny. Když se nakonec odhodlá a Markétinu podobu z hlíny vytvoří, dožene ho v jejím portrétu dávno zapadlá minulost. Šokující poznání převrátí celý Jouzův život. Nadešel čas účtování...

*

Miroslav Jandovský

Příběh plný lásky

Příběh je zasazen do porevolučního společenského kvasu, kdy na pozadí demontáže starého a vytváření nového vyvstávají otázky, na něž téměř každý hledá odpovědi.

Milostné i lidské vztahy prostitutky, právničky, docentky filologie a dvou bankovních úředníků.

Stále totéž, stále jinak.

*

Miroslav Jandovský

Bosonohá Marie

Po čem touží svobodná žena středních let a učitelka? Jaký je její emocionální svět? Jak se dokáže vypořádat s intrikami a žabomyšími válkami na škole? Jak ji ovlivňují její studenti? A co bývalý partner, který se náhle objeví? Vstoupí Marie dvakrát do stejné řeky, anebo se bude brodit proti proudu a hledat nové cesty? Co ji asi čeká…? Na všechny tyto otázky se pokouší autor ve svém „ženském románu“ s jistou nadsázkou odpovědět.

*

Miroslav Jandovský

Důvěrné sdělení o konci světa

Román převážně z univerzitního prostředí seznámí čtenáře s docentem Bwerdychem, intelektuálem vyhraněné orientace, do jehož poklidného akademického života náhle vtrhnou změny. Začne se o něj zajímat bulvární tisk, mladá doktorandka i její teta, které mají snahu ve stárnoucím historikovi probudit touhu o životě. Jako protipól usazeného vědce působí rolník Joska, jenž svým bouřliváckým, nevázaným životním stylem pobuřuje zejména dámskou část vísky Slovanice, kam se docent Bwerdych utíká před přílišnou vřavou okolního světa, na kterou není zvyklý. Nutno však uznat, že Joska mu život nijak neulehčuje – ani radami, ani osobním příkladem...

*

Miroslav Jandovský

Člověk omezené důstojnosti

Příběh intelektuála ve středním věku, který přijde o práci a má strach ze ztráty společenské prestiže a sebedůvěry. Tu se snaží znovu získat tak, jak to bývá obvyklé: snaží se dokázat sobě i svému okolí, že „na to ještě pořád má...“ Situace jej však staví před morální dilemata, jejichž zvládání předpokládá mít sílu – a té je pomálu – a z nichž náš hrdina ne vždy vychází se ctí...

*

Miroslav Jandovský

Eli a Magdaléna

Spisovatel středního věku poněkud tápe v profesním i milostném životě: po opuštění akademické půdy nemůže najít práci, jeho milenecký vztah k bulharské, poměrně nekonvenční malířce Eli prochází jednou krizí za druhou, úspory se krátí, přátelé odcházejí, životní realita ho úhrnem deptá. V nalézání řešení mu pomáhá obraz Máří Magdalény, jemuž se svěřuje a u něhož hledá útěchu a sílu učinit potřebná rozhodnutí.

*

Miroslav Jandovský

Sám sobě bezdomovcem

Bezdomovcem se dnes stane člověk poměrně snadno. Může se však ztratit sám v sobě? Dva rozdílné hrdiny k sobě svede náhoda. Tam, kde jeden nachází sílu, aby se vrátil zpátky k původnímu životu, druhý se řítí na dno. Příběh mladého Evžena ukazuje, kam až se může dostat nezralý člověk, který nevěří sám sobě, a buďto se nedokáže rozhodnout vůbec, anebo naopak činí rozhodnutí bezhlavě. A jako vždy, i zde je ve vztahu silnější žena…

*

Olga Walló

Man Who Swallowed the Wind

Anglický překlad knihy Muž, který polykal vítr.

Cesta vzorného sirotka Ivana vede ze sirotčince v letech padesátých přes teologický seminář, blázinec a filosofickou fakultu až na mexické velvyslanectví v letech devadesátých. Najde svého otce? Nebo Otce Všemohoucího? Potkává tajné agenty, pošetilou herečku, tajuplný rukopis, svůj vlastní žaludek, najde sám sebe?

Detektivka naruby, nebo pikareskní příběh?

How to survive in Prague.

The path of exemplary orphan Ivan begins at a children’s institution in the 1950s, leading him to a seminary, madhouse and philosophical faculty, before culminating at a Mexican Embassy in the 1990s. Along the way, he encounters secret agents, a foolish actress, mysterious handwritten texts, and even his own stomach.

Will he find his father? Or the Father Almighty?  Will he find himself?

Detective story turned inside out, or picaresque tale?

Eliška Koppová

Otevřené dveře

Kniha Otevřené dveře autorky Elišky Koppové obsahuje 15 povídek situovaných do prostředí současného světa. Některé z nich se pohybují na hranici tzv. reality (Múzák, Dům s olivovníky, ale i Perly pro štěstí), některé jsou více či méně humorné (např. Vodácká královna byla oceněna v humoristické literární soutěži Řehečská slepice v r. 2012), jiné si pohrávají s kriminální zápletkou (Smaragdový motýl, Propast). Atypická je úvodní povídka Veřejný dům, která je spíše fejetonem. Všem jsou pak společné nečekané zvraty v ději a jeho překvapivé vyústění.

*

Romana Szalaiová

Lásky a strasti

Lásky a strasti je naprosto profesionální románový debut již zkušené spisovatelky. Dramatický, strhující a mnoha dialogy zpestřený děj se odehrává částečně v USA. Je věnován životní křižovatce ženy, jež si vybírá ze dvou mužů, výrazně se od sebe odlišujících nejen věkem, ale i povahou. Jak to nakonec dopadne, se dozví dychtivý čtenář, když absolvuje cestu knihou plnou napětí a mnoha překvapení. Romantický, čtivý příběh, především z podnikatelského prostředí, zaujme zvláště ženy, ať už ty mladší, či ty „zralejší“.

*

Romana Szalaiová

Tajná zahrada lásky

Strhující a napínavý román známé spisovatelky nabízí životní příběh televizní maskérky Aleny a jejího muže, architekta Robina. Jejich cituplný a zdánlivě nenarušitelný vztah náhle dostává trhliny a jejich láska prochází zatěžkávací zkouškou osudu. Autorka se zaměřuje nejen na citový svět hrdinů, jejichž pocity ztvárňuje s opravdovostí a hloubkou, ale příběh je protkán i dramatickými událostmi a střetnutím s brutálním zločinem.

*

Romana Szalaiová

Láska na výsluní

Autorka řady úspěšných knih nabízí čtenářům nový romantický, ale zároveň i neobyčejně dramatický příběh. Nadaná Adriana, toužící po úspěchu ve „velkém světě“, se ctižádostivě věnuje modelingu a později i zpěvu. Její cílevědomost ji přenáší přes všechna protivenství i střety s násilnickým „kmotrem“ drogové mafie, dopracovává se úspěchu a nakonec poznává i kouzlo lásky v náručí irského šlechtice, muže jejích snů. Protože jí však osud není nakloněn, jejich cesty se opět rozejdou. Těhotná Adriana se přesto s houževnatostí sobě vlastní vydává za svým milým do Irska. Bude síla její lásky větší než protivenství osudu?

*

Monika Knápková

Chci tě svést

Čtyřicetiletá Lucie se po rozvodu se svým manželem Zdeňkem cítí velmi zraněná a prožívá nejhorší chvíle svého života. Nerozumí si se svou pubertální dcerou Lindou, která je ve svých šestnácti letech skoro nezvladatelná, a Lucie se tak častokrát ocitá na samém dnu. Když už si myslí, že ji v životě nemůže potkat nic hezkého, seznámí se se sympatickým Adamem, jenž se ji za každou cenu pokouší svést. Lucie už tak nebojuje jen s dcerou, pro kterou jsou útěky z domu téměř na denním pořádku, ale hlavně sama se sebou a touhou po nové lásce… Odolá o dvanáct let mladšímu Adamovi, nebo jeho svodům podlehne? Podaří se jí napravit zničený vztah se svou problematickou dcerou? Na tyhle otázky brzy dostane odpovědi, i když ne zdaleka takové, jaké by si přála, a vidina spokojeného rodinného života ji nepřestane i nadále pronásledovat.

*

Jane Banksová

Milenky

Pod hladinou všedních vztahů a pocitů jsou tajná místa vyhražená snům o docela novém pojetí života. Umělecká sochařka žijící v Montaně, Grace Rodriguezová, tak tedy prožívá svůj životní příběh vdané ženy bez zaujetí a vášně až do doby, kdy se její cesta zkříží jednoho výjimečného podmračeného dne na letišti s nespoutanou fotografkou lesbické orientace, Janet Swiftovou, a téměř okamžitě pocítí, že je to impuls, na který čekala celý svůj život. Vše musí postupně ustoupit nové lásce a milenky prožijí nejen duševní i tělesné souznění, ale třeba i smrtelné nebezpečí při plavbě jachtou ve francouzské Polynésii. Dokážou přežít původně “báječnou“ dovolenou měnící se na noční můru? Narodí se jim vytoužené dítě? Nepostaví se pokušení do jejich cesty za láskou? To vše a mnohem více se čtenáři dozví v lesbicky orientovaném románu Milenky o hledání hlubokého citu i sebe sama.

*

Monika Knápková

Hra na lásku

Kristýna to v životě nemá jednoduché. Ve svých šestadvaceti letech ví, jaké to je ztratit milovaného člověka. Michal, otec její dcerky Natálky, zemřel ještě dřív, než se narodila. Zoufale shání práci, kterou jí nabídne bývalá kamarádka z dětství, Jana. Myslí si, že už ji v životě nečeká nic hezkého, když skončí doslova pod koly auta, přitažlivého Patrika, jenž ji svým podivným životním stylem děsí a zároveň i neskutečné přitahuje. Snaží se za pomocí svých dvou nejlepších kamarádek, Heleny a Mel, a také jejich humoru pochopit Patrikův zvláštní pohled na život a vyrovnat se s tím. Když se jí to konečně alespoň z poloviny podaří, potká Marka, bratrance zemřelého Michala, který mu je neuvěřitelně podobný! Kristýna se ocitá v situaci, kdy netuší, co má dělat. Na jedné straně je Patrik, jenž jí ukázal to, co nikdy nezažila, a na straně druhé tichý Marek se smutným osudem, který je pro ni jako klidný přístav. Jenže co když si s ní Patrik opravdu jen hraje a Marek o ni nestojí, tak jak by si přála ona? Na tyhle otázky se snaží za každou cenu najít odpověď. Podaří se jí to?

*

Tomáš Přibyl

Oči, které nevidí

Jak bolestné je, že dnes tolik věcí nevidíme?

Tyto čtyři novely jsou o těch, kteří mají oči, ale nevidí – o páru, který se rozchází vlastně zbytečně, vánici v jedné rodině, chlapci, který hledá, jak vyrůst v muže, a holčičce, která nastavuje zrcadlo, v němž je vidět, jací jsme...

Adam a Eva mají hloupé potíže, a než aby je vyřešili, radši se slavnostně a s velkou parádou rozejdou v kostele. Co s nimi provede osud?

Táta, dcera, strýc a máma jsou rodina, která se snaží sejít uprostřed divoké noční vánice, aby objevili, co neviděli a co je svedlo dohromady.

Jonáš přišel jako malinký o tátu a učí se vidět svět očima chlapce a mladého muže s pomocí otčíma, který ho vede nejprve ke hrobu otce.

Jestli se vám někdy stane, že potkáte malou holčičku, jak si čte v regálu, dozvíte se, kým jste a jakým se stal dnešní svět…

*

Monika Knápková

Tíha osudu

Strašidelný sen, nám někdy dokáže pořádně zamotat hlavu. A co teprve, když se vám zdá stále ten stejný sen s nádechem tajemna. Přesně tenhle problém má dvaatřicetiletá Karolína, které se zdá častokrát o staré stařeně. Žije si se svým manželem Romanem a jejich dvěma dcerami v malé vesnici Břehy. Jednoho dne zde zemře stará žena, která odkázala svůj dům synovci, jehož nikdo nezná. Když se objeví, vyvolá v jinak klidné vesnici pozdvižení. Snad každá z žen by si ho přála mít ve své posteli. Ani Karolína není výjimkou a pomalu se zamotává do sítě charismatického Richarda. Aby utekla od pokušení se s ním sblížit, odjíždí se svou rodinou na osudovou dovolenou, během níž se setká tváří v tvář se starou stařenou ze svého snu. Je otřesena tím, co jí stará žena předpoví, když jí začne věštit z ruky. Obchází ji smrt, zlo a falešní lidé. Má vedle sebe dva muže – jeden ji chce vlastnit, druhý milovat. Karolína se ocitá v situaci, kdy neví, co má dělat, a netuší, že se jí brzy změní celý život. Má věřit stařeně hroznou věštbu? Co když podlehne přitažlivému Richardovi a tím si zničí celý svůj život? Je právě Richard „ten muž“, co ji bude milovat? Má se rozvést s manželem, který ji neustále ponižuje, nebo s ním zůstat kvůli dětem? Jak všechno dopadne, to se dozvíte v novém románu Moniky Knápkové Tíha osudu.

*

Knihy vzpomínek

Ladislav Szalai

Prázdniny s Jackem Londonem

Kamarádství, zklamání, lásku i smrt, to vše přináší život Petrovi, malému vesnickému klukovi. V lyrizovaném pásmu chronologicky řazených výjevů budeme sledovat Petra od jeho devíti do třiadvaceti a prožívat s ním radosti i utrpení. V knize Prázdniny s Jackem Londonem, jejíž někdy až temná nálada se z autorovy tvorby výrazně vymyká, Ladislav Szalai téměř magicky vylíčil citové, nostalgické i tragické momenty světa dětství a dospívání.

*

Romana Szalaiová

Osudy žen

Tato kniha Romany Szalaiové, známé autorky ženských románů, nám ukazuje zcela jiný pohled na osudy žen, které žijí mezi námi, a přesto je pojí zcela výjimečné životní zkušenosti. Deset vybraných žen nám odhaluje svoje postoje a přibližuje mnohdy velmi dramatické zážitky. Velkou předností autorky je, že se jí podařilo skloubit dohromady pohledy na život žen nejen rozdílného vzdělání i věku, ale také s různými životními cíli a očekáváními. Opravdu čtivá knížka zaujme jak mladé, tak i zralejší čtenářky.

*

Miroslav Jandovský

Baronka

Příběh mladého muže a zralé ženy v kulisách truchlivé doby.

Na přelomu čtyřicátých a padesátých let se na šumavské vesnici setkává začínající učitel, mladý a nesmělý Tomáš Mrázek, s baronkou, jíž nastupující komunistický režim postavil do pozice společenského outsidera. Nešlo však jen o všeobecně váženou paní baronku – ani na vzdáleném jihočeském venkově si nemohl být nikdo jistý, nedopadne-li na něj „revoluční spravedlnost“. Mrázka ovlivňuje osud strýce, jenž byl za války členem odboje, bohužel řízeného ze Západu, baronka je zase trestána za svůj původ a dobře si uvědomuje, že v nastupujícím režimu nemá šanci. Dvě postavy – každá s jinou historickou perspektivou, které by se v dřívějších dobách neměly šanci potkat – se v nové dějinné situaci mění na pouhé figurky na historické šachovnici, a byť se snaží navzájem si pomáhat a posilovat svůj vztah, tíživá doba si přece jenom vybírá svou daň…

*

Romana Szalaiová

Babiččiny pochoutky

Tato kniha přináší poctivé starodávné recepty od babičky spisovatelky Romany Szalaiové. Babička Antonie žila v letech 1915 až 2009. Její recepty jsou proložené vyprávěním o ní. Naleznete tu také vzpomínky na společné setkání s biskupem Václavem Malým na počátku jeho duchovní dráhy atd. Předpisy tradiční české kuchyně na dorty a moučníky, dílem určené k rychlé přípravě, udělají tu nejsladší tečku za každým Vaším svátečním obědem.

*

Olga Walló

Krásný jako Karel

Režisérka, překladatelka a spisovatelka Olga Walló se ve svém románu vrací na přelom devatenáctého a dvacátého století, k postavám svých prarodičů – Karla Michaela Walló a Marie Hájkové. Prostřednictvím jejich příběhu sleduje i obě jejich rodiny známých pražských uzenářů, se všemi životními radostmi i osudovými tragédiemi.

Jedná se o třetí díl volného románového cyklu Věže Svatého Ducha, kde je každý díl samostatným dějovým celkem.

*

Olga Walló

Příběhy zvířat

Toto je pravdivý příběh krásné a rozumné fenky jménem Dášenka (ano, jako ta Čapkova), která byla dohnána k rozhodnutí, že nebude patřit nikomu; že bude svoje paní. Odehrává se v jednom odlehlém šumavském údolí v posledních létech minulého tisíciletí a vystupují tam taky lidé.

Protože je to příběh pravdivý, je dosti drsný. Pokládáme Dášenku za politickou průkopnici nově promýšleného vztahu lidí a zvířat.

*

Miroslav Jandovský

Symposion

Když se sejdou spisovatel, sochař a malíř a dáma s rozhledem, pak se vedou zajímavé řeči. V knize Symposion – svým názvem odkazující na diskuse starořeckých filozofů – zachytil Miroslav Jandovský své rozhovory se sochařem Miloslavem Chlupáčem a jeho ženou Marií o věcech banálních i světodějných.

*

Jiří Sixta

Zápisník Jiřího Sixty, c.k. vojáka a ruského legionáře, 1914-1920

Deník Jiřího Sixty, vojáka c. k. armády a později legionáře v Rusku, je doslovný přepis jeho záznamů, které si zapisoval v letech 1914–1920. Popisuje v nich zážitky z bojů na ruské frontě v nenáviděné uniformě rakouského vojáka, své přeběhnutí k Rusům, boje československých legionářů v zemi zmítané revolučním terorem, putování rozlehlou Sibiří zemi až do Vladivostoku a dál cestu lodí do Evropy k vytouženému domovu.

Deník je doplněn dobovými fotografiemi a obrazy.

*

Historické romány

Miroslav Jandovský

Skoněpády

Drsný příběh z drsné doby. Po válečném tažení knížete Břetislava do Polska v letech 1038−1039 jsou lidé z Čech i Moravy téměř bez prostředků – vše museli odevzdat na vybudování silného vojska. A navíc řádila neúroda. Vzrůstající Břetislavovu moc navíc nelibě nese pražský biskup Šebíř. Proto vysílá mladého mnicha Břevnovského kláštera Oriáše s dvěma průvodci do Říma s žalovným listem, v němž si na knížete stěžuje. Oriáš vyráží bezodkladně, uprostřed zimy. Má před sebou nejen nepřátelskou přírodu, ale i vyhladovělou zem plnou lapků i nevypočitatelných pohanů, kteří se ještě modlí ke starodávným bůžkům a svým dědkům.

Podaří se mu projet?

*

Miroslav Jandovský

Mít moc

Fiktivní paměti českého knížete Břetislava I. (1034–1055).

Mladý panovník na českém knížecím stolci to skutečně neměl lehké. Země byla po krizi ze začátku století značně oslabená, ze všech stran ji tísnili mocnější sousedé (polské království na severu, uherské království na východě a především Říše římská na západě a na jihu), mezi nimiž musel oslabený český kníže politicky i vojensky lavírovat, protože v drsné době mohl každý neuvážený krok znamenat konec dynastie či státu.

Navíc jej jeho nelegitimní původ – narodil se možná jako nemanželské dítě z neurozené ženy – výrazně znevýhodňoval.

Doma musel řešit nikoli bezvýznamné odstředivé tendence silných šlechtických rodů (od vyvraždění Slavníkovců uplynulo pouze čtyřicet let) vedoucí až k přímé neposlušnosti, jež musí být krutě potlačena v samém zárodku.

Posilující křesťanství ještě úplně nevymýtilo pohanské zvyky, navíc se biskup Šebíř – Břetislavův rádce i oponent – čím dál víc snaží vymanit se zpod vládcova vlivu a emancipovat se jako protiváha knížecí moci.

Mít moc znamená mít odpovědnost.

Navíc nejobtížnější není moc jen mít, ale udržet si ji.

*

Jane Banksová

Lásky Napoleona Bonaparta

Román Vás provede životem jednoho z nejuznávanějších vojenských stratégů všech dob Napoleona Bonaparta, a to od jeho narození ve zchudlé šlechtické rodině až po jeho skon ve vyhnanství.

Napoleon byl vítěz velkých bitev, ale stejně dobře dokázal dobývat srdce i těla krásných žen, ať už je miloval, nebo chtěl pouze ukojit svůj rozmar. Díky vzrušujícímu i velmi zasvěcenému líčení jeho soukromého života můžeme nahlédnout do ložnic svůdných žen, které bral „malý Korsičan“ ztečí. I na tomto poli většinou vítězil, byť ani zde ho život neušetřil hořkých porážek. Kromě císařovny Josefíny, Marie Walewské a nemilované habsburské manželky Marie Luisy se seznámíme i s celou řadou jeho chvilkových lásek a náhlých vzplanutí.

Díky autorčiným historickým znalostem, schopnosti fabulace i porozumění světu vášnivých mužů a žen můžeme znovu prožívat sladké i méně sladké chvíle diktátora, kterému ženy nedokázaly odolat nejen kvůli jeho postavení, ale zejména kvůli jeho odvaze, charismatu a nespoutané povaze.

*

Miroslav Jandovský

Putování A. Š. za lidskou důstojností

Emigrace – i dnes je to krok do nejistoty, natož pak před čtyřmi sty lety, na začátku třicetileté války, kdy si uprchlík musel vézt veškerý majetek s sebou. Po porážce na Bílé hoře skupina českých šlechticů opouští vlast a vedeni příbuzenskými vazbami se rozhodnou pro Francii. Dlouhá cesta do neznáma nábožensky rozdělenou Evropou stojící na prahu krvavé války, jež se protáhne na tři desetiletí, jim přinese četná dobrodružství a některým i smrt. Na příběhu A. Š. je však vidět, že snaha udržet si lidskou důstojnost a svobodu za riziko ztráty majetku či života opravdu stojí.

*

Miroslav Jandovský

Takové to bylo?

Padesátá léta – doba, z níž ještě dnes mrazí, kdy nastupující komunistický režim drsnými metodami utužoval veškeré dění ve společnosti. Do tohoto období je vsazen příběh mladého, perspektivního pracovníka ministerstva školství, který má v popisu práce dohled nad ideovou nezávadností vybraných vysokých škol. Nový politický kádr pro nové úkoly nové doby. Dalo by se říct: nové koště na potřebný úklid. Jenže jak se situace vyvine, když se na takovém exponovaném místě ocitne nerozhodný a nepříliš vzdělaný intelektuál, jenž leckdy nerozumí sám sobě, natož společnosti? Nebo právě takový typ byl pro nové úkoly nejvhodnější? Vždyť režim ze všeho nejvíc potřeboval poslušné vykonavatele oznámených anonymních rozhodnutí. Vykonavatele bez otázek – jen takoví měli budoucnost, jen takoví byli chváleni. Nastupovala chvála šedé průměrnosti.

*

Miroslav Jandovský

Pět dní před koncem světa

Konec socialismu v Čechách se hlásí ve veřejném vystoupení učitele filozofické fakulty UK, jež vyvolá nadšení u studentů a zděšení u jeho nadřízených a zejména stranického aparátu KSČ. Sám asistent Bohrman si jen pomalu uvědomuje, jakou vřavu jeho slova způsobila, přesto je mu jasné, že se ocitl na životní křižovatce: už nic nebude jako dřív. Během pěti dnů, připomínajících klid před bouří, hodnotí svůj život a připravuje se na nevyhnutelné…

*

Miroslav Jandovský

Požehnaný rok

Požehnaný rok zavede čtenáře do jihočeské Třeboně roku 1725. Město i jeho obyvatelé se pomalu vzpamatovávají z ničivého požáru. Setkáme se s osudy Tomáše Šlupky, syna místního pekaře, který zběhl ze studií teologie. Do jeho života nepříjemně zasáhne příjezd jezuitů, kteří malém jihočeské město chtějí ochránit před odpadlíky od víry svaté, a dokonce dojde i na čarodějnický proces...

První díl volného cyklu Třeboň – můj kraj.

*

Miroslav Jandovský

Za sedmé: Nepokradeš!

Mladí pánové z Prahy, budoucí právník a čerstvě jmenovaný profesor gymnázia, jedou za svým kamarádem na venkov. Ničím nerušený prázdninový pobyt na ospalém jihočeském venkově 19. století v hájovně nedaleko Třeboně jim zpestří takřka detektivní vyšetřování případu krádeže, spojené s napadením četníka a smrtí jednoho ze zúčastněných. A studenta práv možná čeká i něco víc...

Druhý díl volného cyklu Třeboň – můj kraj.

*

Miroslav Jandovský

Anenská pouť

Život na vesnici nedaleko Třeboně plyne počátkem dvacátého století poklidně. Setkáváme se s místními podivíny, obyčejnými venkovany, které trápí běžné starosti jak uživit rodinu, s filozofujícím panem řídícím, panem farářem, s mladými i starými. Do poklidného života na vesnici, který doposud rozvířilo jen nepodařené pytlačení na panském a nešťastná smrt dítěte, zasáhne vyhlášení první světové války na svatou Annu. A začnou se dít věci...

Třetí díl volného cyklu Třeboň – můj kraj.

*

Miroslav Jandovský

Paměť mého města

„Minulý čas hledejme v tom našem. On totiž nikdy nepominul, pouze plynule vstoupil do času přítomného.“ Paměť mého města předkládá čtenáři pohled do historie, té nejstarší i nedávno minulé. Pozorného čtenáře neosloví jen historická fakta, ale pozná i vztah autora k jeho rodnému městu a začte se do příběhu jedné třeboňské rodiny, do jejíhož života dramaticky zasáhla druhá světová válka.

Čtvrtý díl volného cyklu Třeboň – můj kraj.

*

Jaromíra Slezáková

O keltských srdcích

Je to více než dva tisíce let, kdy v nynější českomoravské kotlině žijí dva příbuzné kmeny Boiů. Mají své druidy, zvyky, bohy a rituály a jsou mírumilovní. Raději pracují, než bojují, ale jejich životy jsou ohroženy silnou migrací Germánů. Musí čelit nájezdům a nepochopení mladší generace. Dostává se jim pomoci od keltských bohů, ale bude to stačit k přežití a udržení života v Zemi Srdce? Nebo po nich zbudou jen tvrdohlavé a mazané geny v našich dnešních povahách? Začtěte se do příběhů druida Agnidaga, krále Redgara a mystických synů Siria. Kniha také přináší příběh velké lásky, vhled do celoročních zvyků Keltů a pravděpodobný důvod jejich náhlého odchodu. Přestože děj i postavy románu jsou samozřejmě fiktivní, možná v sobě něco z Keltů objevíte.

Světová klasika

Ladislav Szalai, Romana Szalaiová

Digesty světových autorů

Osm digestů – zkrácených verzí – slavných světových literárních děl 16.–20. Století. Vhodné i pro studenty jako náhrada za povinnou školní četbu.

Ernest Hemingway – Stařec a moře

Romain Rolland – Petr a Lucie

Herman Melville – Bílá velryba

N. V. Gogol – Taras Bulba

Daniel Defoe – Robinson Crusoe

Rudyard Kipling – Knihy džunglí

Jonathan Swift – Gulliverovy cesty

Erasmus Rotterdamský – Chvála bláznivosti

*

Romantika

Romana Szalaiová

Lásky a strasti

Lásky a strasti je naprosto profesionální románový debut již zkušené spisovatelky. Dramatický, strhující a mnoha dialogy zpestřený děj se odehrává částečně v USA. Je věnován životní křižovatce ženy, jež si vybírá ze dvou mužů, výrazně se od sebe odlišujících nejen věkem, ale i povahou. Jak to nakonec dopadne, se dozví dychtivý čtenář, když absolvuje cestu knihou plnou napětí a mnoha překvapení. Romantický, čtivý příběh, především z podnikatelského prostředí, zaujme zvláště ženy, ať už ty mladší, či ty „zralejší“.

*

Romana Szalaiová

Tajná zahrada lásky

Strhující a napínavý román známé spisovatelky nabízí životní příběh televizní maskérky Aleny a jejího muže, architekta Robina. Jejich cituplný a zdánlivě nenarušitelný vztah náhle dostává trhliny a jejich láska prochází zatěžkávací zkouškou osudu. Autorka se zaměřuje nejen na citový svět hrdinů, jejichž pocity ztvárňuje s opravdovostí a hloubkou, ale příběh je protkán i dramatickými událostmi a střetnutím s brutálním zločinem.

*

Romana Szalaiová

Láska na výsluní

Autorka řady úspěšných knih nabízí čtenářům nový romantický, ale zároveň i neobyčejně dramatický příběh. Nadaná Adriana, toužící po úspěchu ve „velkém světě“, se ctižádostivě věnuje modelingu a později i zpěvu. Její cílevědomost ji přenáší přes všechna protivenství i střety s násilnickým „kmotrem“ drogové mafie, dopracovává se úspěchu a nakonec poznává i kouzlo lásky v náručí irského šlechtice, muže jejích snů. Protože jí však osud není nakloněn, jejich cesty se opět rozejdou. Těhotná Adriana se přesto s houževnatostí sobě vlastní vydává za svým milým do Irska. Bude síla její lásky větší než protivenství osudu?

*

Jane Banksová

Lásky Napoleona Bonaparta

Román Vás provede životem jednoho z nejuznávanějších vojenských stratégů všech dob Napoleona Bonaparta, a to od jeho narození ve zchudlé šlechtické rodině až po jeho skon ve vyhnanství.

Napoleon byl vítěz velkých bitev, ale stejně dobře dokázal dobývat srdce i těla krásných žen, ať už je miloval, nebo chtěl pouze ukojit svůj rozmar. Díky vzrušujícímu i velmi zasvěcenému líčení jeho soukromého života můžeme nahlédnout do ložnic svůdných žen, které bral „malý Korsičan“ ztečí. I na tomto poli většinou vítězil, byť ani zde ho život neušetřil hořkých porážek. Kromě císařovny Josefíny, Marie Walewské a nemilované habsburské manželky Marie Luisy se seznámíme i s celou řadou jeho chvilkových lásek a náhlých vzplanutí.

Díky autorčiným historickým znalostem, schopnosti fabulace i porozumění světu vášnivých mužů a žen můžeme znovu prožívat sladké i méně sladké chvíle diktátora, kterému ženy nedokázaly odolat nejen kvůli jeho postavení, ale zejména kvůli jeho odvaze, charismatu a nespoutané povaze.

*

Jaromíra Slezáková

Vážně, nevážně

Nahoru a dolů, vesele či se smutkem – život je jedna dlouhá, klikatá horská dráha. A Jaromíra Slezáková nám z něj předkládá střípky zážitků, vzpomínek, představ i fantazií. Co si asi myslí telefon o lidech? Co se vám honí hlavou při Mozartově koncertu? Jaké to je – čarovat? To a mnohem víc se dozvíte v této knize povídek. Vážně i nevážně.

*

Monika Knápková

Chci tě svést

Čtyřicetiletá Lucie se po rozvodu se svým manželem Zdeňkem cítí velmi zraněná a prožívá nejhorší chvíle svého života. Nerozumí si se svou pubertální dcerou Lindou, která je ve svých šestnácti letech skoro nezvladatelná, a Lucie se tak častokrát ocitá na samém dnu. Když už si myslí, že ji v životě nemůže potkat nic hezkého, seznámí se se sympatickým Adamem, jenž se ji za každou cenu pokouší svést. Lucie už tak nebojuje jen s dcerou, pro kterou jsou útěky z domu téměř na denním pořádku, ale hlavně sama se sebou a touhou po nové lásce… Odolá o dvanáct let mladšímu Adamovi, nebo jeho svodům podlehne? Podaří se jí napravit zničený vztah se svou problematickou dcerou? Na tyhle otázky brzy dostane odpovědi, i když ne zdaleka takové, jaké by si přála, a vidina spokojeného rodinného života ji nepřestane i nadále pronásledovat.

*

Jane Banksová

Milenky

Pod hladinou všedních vztahů a pocitů jsou tajná místa vyhražená snům o docela novém pojetí života. Umělecká sochařka žijící v Montaně, Grace Rodriguezová, tak tedy prožívá svůj životní příběh vdané ženy bez zaujetí a vášně až do doby, kdy se její cesta zkříží jednoho výjimečného podmračeného dne na letišti s nespoutanou fotografkou lesbické orientace, Janet Swiftovou, a téměř okamžitě pocítí, že je to impuls, na který čekala celý svůj život. Vše musí postupně ustoupit nové lásce a milenky prožijí nejen duševní i tělesné souznění, ale třeba i smrtelné nebezpečí při plavbě jachtou ve francouzské Polynésii. Dokážou přežít původně “báječnou“ dovolenou měnící se na noční můru? Narodí se jim vytoužené dítě? Nepostaví se pokušení do jejich cesty za láskou? To vše a mnohem více se čtenáři dozví v lesbicky orientovaném románu Milenky o hledání hlubokého citu i sebe sama.

*

Monika Knápková

Hra na lásku

Kristýna to v životě nemá jednoduché. Ve svých šestadvaceti letech ví, jaké to je ztratit milovaného člověka. Michal, otec její dcerky Natálky, zemřel ještě dřív, než se narodila. Zoufale shání práci, kterou jí nabídne bývalá kamarádka z dětství, Jana. Myslí si, že už ji v životě nečeká nic hezkého, když skončí doslova pod koly auta, přitažlivého Patrika, jenž ji svým podivným životním stylem děsí a zároveň i neskutečné přitahuje. Snaží se za pomocí svých dvou nejlepších kamarádek, Heleny a Mel, a také jejich humoru pochopit Patrikův zvláštní pohled na život a vyrovnat se s tím. Když se jí to konečně alespoň z poloviny podaří, potká Marka, bratrance zemřelého Michala, který mu je neuvěřitelně podobný! Kristýna se ocitá v situaci, kdy netuší, co má dělat. Na jedné straně je Patrik, jenž jí ukázal to, co nikdy nezažila, a na straně druhé tichý Marek se smutným osudem, který je pro ni jako klidný přístav. Jenže co když si s ní Patrik opravdu jen hraje a Marek o ni nestojí, tak jak by si přála ona? Na tyhle otázky se snaží za každou cenu najít odpověď. Podaří se jí to?

*

Monika Knápková

Tíha osudu

Strašidelný sen, nám někdy dokáže pořádně zamotat hlavu. A co teprve, když se vám zdá stále ten stejný sen s nádechem tajemna. Přesně tenhle problém má dvaatřicetiletá Karolína, které se zdá častokrát o staré stařeně. Žije si se svým manželem Romanem a jejich dvěma dcerami v malé vesnici Břehy. Jednoho dne zde zemře stará žena, která odkázala svůj dům synovci, jehož nikdo nezná. Když se objeví, vyvolá v jinak klidné vesnici pozdvižení. Snad každá z žen by si ho přála mít ve své posteli. Ani Karolína není výjimkou a pomalu se zamotává do sítě charismatického Richarda. Aby utekla od pokušení se s ním sblížit, odjíždí se svou rodinou na osudovou dovolenou, během níž se setká tváří v tvář se starou stařenou ze svého snu. Je otřesena tím, co jí stará žena předpoví, když jí začne věštit z ruky. Obchází ji smrt, zlo a falešní lidé. Má vedle sebe dva muže – jeden ji chce vlastnit, druhý milovat. Karolína se ocitá v situaci, kdy neví, co má dělat, a netuší, že se jí brzy změní celý život. Má věřit stařeně hroznou věštbu? Co když podlehne přitažlivému Richardovi a tím si zničí celý svůj život? Je právě Richard „ten muž“, co ji bude milovat? Má se rozvést s manželem, který ji neustále ponižuje, nebo s ním zůstat kvůli dětem? Jak všechno dopadne, to se dozvíte v novém románu Moniky Knápkové Tíha osudu.

*

Erotika

Dominika Svobodová

Země plná otroků – pravda o (vašich) mužích

Dominka Svobodová je elitní česká Domina, která se rozhodla zveřejnit zážitky a historky ze své mnohaleté praxe. Hrdiny její knihy, vycházející ze skutečných zážitků (změněna byla jen jména postav), jsou obyčejní lidé, jež denně potkáváte – vaši kamarádi či manželé. Domina je zná jinak než vy... Díky autorčiným vysvětlujícím poznámkám kniha rovněž vtipnou a nevulgární formou odpovídá na vše, co jste kdy o Dominách (a zejména mužích, kteří k nim chodí) chtěli vědět. Jak lekce u Dominy probíhají, co se během nich smí a nesmí, kdo na ně chodí, čím Madam obdarovává...

Proč se nevyplatí vodit si na SM lekci svou manželku? A jak je možné, že se to někdy vyplatí?

Jaké dary nosí vaši manželé, milenci, lékaři, právníci, šéfové nebo televizní oblíbenci svým Paním?

Kolik dnů před manželčiným porodem je ještě vhodné navštívit svou Dominu?

Proč někteří muži s nepřítomným pohledem nakupují zeleninu?

Co pijí na rozkaz své Madam řidiči MHD během své směny?

Kolik právníků se sejde na běžné SM swingers party?

Kolik kilogramů závaží unese na varlatech průměrný pražský radní?

Kolik po sobě jdoucích dní lze vidět své otroky na televizní obrazovce?

Na všechny tyto a další otázky vám tato kniha beze zbytku odpoví.

*

Napětí

Miroslav Jandovský

Výbuch v sedmém patře

Do poněkud rozháraného života několika přátel středního věku vtrhne drsná realita – v sedmém patře pražského činžovního domu se rozlehne výbuch a vzápětí se roztočí neuvěřitelný kolotoč událostí: loupež, střelba, únos... A všichni řeší otázku: Co se to proboha děje? A jak mohou naftová pole na pobřeží Venezuely souviset s poklidným srdcem Evropy? V dobrodružném příběhu, v němž jde nejenom o život, se řeší i vzájemné vztahové propletence...

*

Josef Eismann

Jak se utrhnout ze řetězu

Vražda v pražském kadeřnictví a její vyšetřování – všední příběh, noticka do černé kroniky.

Přesto však je leckdy potřeba mravenčí práce na rozpletení spletitých pavučin vztahů a nalezení pachatele. A v každém vyprávění příběhu je zároveň i kus manipulace. Vypravěč udělá všecko pro to, aby si své čtenáře udržel ve stavu oddané pozornosti, aby je rozplakal, rozesmál, rozklepal napětím či aspoň tragickým závěrem přivedl k mravní katarzi. Hledí jim zprostředkovat zážitky, o něž by ve skutečnosti právě pro jejich výjimečnost asi spíš nestáli, ale na nichž si, jsou-li obratně vyprávěny, náležitě pochutnají

A že, jak říká Mefisto v Goethově Faustovi, „krev je zcela zvláštní šťáva“, jsou příběhy s vraždou a krveproléváním k takovým manipulacím nad jiné vhodné. Proto to nebude mít vyšetřovatel ani čtenář vůbec lehké...

*

Václav Miko

Madridský kód

Ubíral by se svět stejným směrem, pokud by byl vynalezen lék na rakovinu? Lidstvo mělo možnost několikrát zaregistrovat, že tu a tam se možná objevil lék na nemoc, jež decimuje lidstvo již od nepaměti. Nikdy však zatím ten zázrak nových technologií civilizace nespatřila, nebo alespoň publikum, které nespadá do kategorie vyvolených. Na veřejnost vyplouvaly zatím jen kusé informace o nadějných plánech. Naopak mnohé, ne-li všechny výzkumy zabývající se touto oblastí byly a jsou nadále zahaleny tajemstvím. Očividně citlivé téma nejen ekonomické, ale i politické. Jaké by byly důsledky takového vynálezu? Zdravotnický systém by ve světě mohl zcela určitě zkolabovat. Vždyť státní příjem ze zdravotního průmyslu každé země dnes tvoří významnou část hrubého domácího produktu. Tisíce nezaměstnaných v onkologických zařízeních – to by byla pouze jedna ztráta z mnohočetného soukolí zdravotnické soustavy. Paradoxní, pomyslíme-li na skutečnost, že by lidstvo mělo v rukou instrument na zmírnění bolesti, a především prodloužení lidského života. Nedozírné následky by to mělo i pro řadu farmaceutických společností. Moc těchto korporací vešla ve známost pod pojmem „farmaceutická mafie.“ Tento příběh se jedné takové společností přímo dotýká.

Mladý španělský vědec Luis Sánchez, jenž v Madridu učinil v roce 2004 unikátní objev, pro jednu farmaceutickou společnost nepřímo pracoval. S pomocí unikátní zobrazovací techniky na poli molekulární biologie vyvinul enzym, který likvidoval pouze rakovinné buňky. Následným vírem událostí se prolíná zrada kolegů, zmatek v biologickém ústavu a snad i náhoda teroristického útoku, jenž v tom období otřásl Madridem.

*

Olga Walló

Man Who Swallowed the Wind

Anglický překlad knihy Muž, který polykal vítr.

Cesta vzorného sirotka Ivana vede ze sirotčince v letech padesátých přes teologický seminář, blázinec a filosofickou fakultu až na mexické velvyslanectví v letech devadesátých. Najde svého otce? Nebo Otce Všemohoucího? Potkává tajné agenty, pošetilou herečku, tajuplný rukopis, svůj vlastní žaludek, najde sám sebe?

Detektivka naruby, nebo pikareskní příběh?

How to survive in Prague.

The path of exemplary orphan Ivan begins at a children’s institution in the 1950s, leading him to a seminary, madhouse and philosophical faculty, before culminating at a Mexican Embassy in the 1990s. Along the way, he encounters secret agents, a foolish actress, mysterious handwritten texts, and even his own stomach.

Will he find his father? Or the Father Almighty?  Will he find himself?

Detective story turned inside out, or picaresque tale?

Populárně naučné

Karel Renc

Válečné ponorky 1776−1985

Kniha a výkresová dokumentace ponorek je určena jednak pro širokou veřejnost a jednak pro modeláře. Materiály o ponorkách byly donedávna velmi málo přístupné. To, co bylo dostupné, bylo velmi nepřesné a často záměrně zkreslené, i když se jednalo o velmi staré konstrukce. Nebyly uváděny problémy při vývoji a stavbě, chyby konstrukcí, konstrukční prvky, dějiny té které lodě a další doklady.

Tak byl uveřejňován vlastně jen bezcenný balast, navíc často jednostranně upravený a idealizovaný. Zapomínalo se na to, že námořníci plavící se na ponorkách trpěli omezeným prostorem, vydýchaným a zkaženým vzduchem páchnoucím zplodinami z výfuků naftových motorů, kyseliny, nedostatkem hygieny, vlhkostí a podobně.

Tito lidé – u všech válčících stran – nejen přinášeli utrpení druhým, ale i sami trpěli a případně i umírali za podmínek, kdy jejich šance na záchranu a přežití byla mizivá. V zimě trpěli stálou vlhkostí a chladem, v létě nadměrným teplem, za plavby nedostatkem spánku a hlavně obrovským psychickým vypětím. Tím vším nemíním ospravedlňovat, co část posádek napáchala mimo běžné válečné akce ve všech válečných konfliktech, které se na naší planetě odehrávaly a odehrávají. Je často pouze věcí náhledu historiků zúčastněných stran a jejich subjektivního názoru, jak hodnotí uplynulé události i jejich aktéry a jakým způsobem je vylíčí.

Faktem je, že postupem času a vývojem techniky docházelo průběžně k pozvolnému vylepšování životních podmínek posádek. Záleželo na konkrétní zemi, která ponorky vyráběla, jakým způsobem se její konstruktéři stavěli k tomu, že lidé musí na ponorkách nejen bojovat, ale i žít. Výsledkem jsou dnešní atomové giganty, kde posádky nejvíce ohrožuje případná porucha atomových reaktorů, požár nebo selhávající lidský faktor. Tyto okolnosti způsobily v posledních letech velké množství různě těžkých havárií včetně ztrát lodí u všech námořnictev.

Pro modeláře by kniha a plánky v ní měly být povzbuzením ke stavbě modelů ponorek i přes bodový hendikep na soutěžích maket, kde jsou právě ponorky hodnoceny podstatně méně pro menší množství detailů. Z tohoto důvodu doposud staví tento typ lodí málo modelářů a na soutěžích se objeví maximálně jedna či dvě lodě. Ty pak nemohou soutěžit mezi sebou a jsou přiřazeny k jinému typu lodí, kde je jejich šance snížena i přes velmi pečlivé provedení. Ponorka svým způsobem připomíná letadlo již z důvodu, že se rovněž pohybuje v třírozměrném prostoru, ale svým provedením leteckou techniku předstihla.

*

Karel Renc

Od voru ke Queen Mary 2

Kniha popisuje rozvoj technických dovedností a znalostí člověka od prehistorických dob po dnešek. Zabývá se i používanými materiály a jejich zpracováním. Nejprve se dlouho rozvíjela jednoduchá plavba na řekách a jezerech. Postupně lidé s rozvojem stavby lodí přecházeli na pobřežní plavbu. Když začali zvládat využívání větru, vylepšovali plachetní lodě a odvažovali se již i na otevřená moře. Po vynalezení parního stroje dochází nejprve k vývoji parníků poháněných kolesy. Po vynalezení lodního šroubu a využívání železa ke stavbě lodí dochází k obrovskému rozmachu lodní dopravy. Dalšího podstatného pokroku bylo dosaženo při vynálezu Dieselova motoru a jeho instalaci do lodí. Patrně vrcholem lodního stavitelství je doposud vybavování lodí parními turbínami. Pro zajištění páry pro lodní turbíny se od šedesátých let minulého století využívají u některých velkých lodí také atomové reaktory.

*

Recepty

Romana Szalaiová

Babiččiny pochoutky

Tato kniha přináší poctivé starodávné recepty od babičky spisovatelky Romany Szalaiové. Babička Antonie žila v letech 1915 až 2009. Její recepty jsou proložené vyprávěním o ní. Naleznete tu také vzpomínky na společné setkání s biskupem Václavem Malým na počátku jeho duchovní dráhy atd. Předpisy tradiční české kuchyně na dorty a moučníky, dílem určené k rychlé přípravě, udělají tu nejsladší tečku za každým Vaším svátečním obědem.

*

Jaroslav Vašák

Jak se vařívalo kdysi a jak dnes, 1. díl, A−G

Jak se vařívalo kdysi a jak dnes, 2. díl, H−K

Jak se vařívalo kdysi a jak dnes, 3. díl, L−O

Jak se vařívalo kdysi a jak dnes, 4. díl, P–Š

Jak se vařívalo kdysi a jak dnes, 5. díl, T–Ž

Jak se vařívalo kdysi a jak dnes, A–Ž

Všichni vědí, co je oukrop, šnitlík, prdelačka, babské ucho, vejmrda či cmunda. Máme možná pocit, že nás žádné tradiční jídlo nemůže překvapit. Ale co třeba žufeň, pupičky, podpoušťka, manzelbaba nebo gerštl? Používáte často tráj, ošlejch či demuť ? Myslíte, že ne? Nedáte si čas od času certle či diblíky? A co o vánocích? Pečete z putrového těsta?

Knihy Jak se vařívalo kdysi a jak dnes vás uvedou do kuchyní našich babiček i jejich babiček, a někdy až do 16. století. Ale hlavně vám ukáží, jak se různé recepty proměňovaly v běhu času, protože pro každý tradiční pokrm najdete recept nejenom z dob dávno i nedávno minulých, ale zároveň i popis, jak jej připravit dnes.

Knihy jsou doplněny o slovníček historických kulinářských výrazů a čtenář se seznámí i s nejznámějšími kuchařkami a kuchaři.

*

Básně

Ladislav Szalai

Krásné hlubiny

Výbor básní Ladislava Szalaie z let 1966–1982.

*

Ladislav Szalai

Podivná paměť

Výbor básní Ladislava Szalaie z let 1982–1998.

*

Ladislav Szalai

Věčný život

Výbor básní Ladislava Szalaie z let 1998–2012.

*

Ladislav Szalai

Básně

Tři básnické sbírky v jedné

Souborné vydání sbírek Krásné hlubiny, Podivná paměť a Věčný život zahrnující básně Ladislava Szalaie z let 1966–2012.

*

Richard Skolek

Nesvlíkej se sama

S nadhledem i vážně, s vtipem i smutkem, s ironií i s pochopením komentuje svět kolem sebe ve své sbírce epigramů mladý brněnský autor Richard Skolek. Tyto texty, které vycházely v Brněnském a Blanenském deníku, se nyní dostávají do rukou širšímu okruhu čtenářů v podobě eknihy.

*

Ladislav Szalai, Romana Szalaiová

Utekla jsem k cirkusu

Tak tohle si určitě kupte, to stojí za to. Sbírka „rozverné akční poezie“, veselý, přátelsky zákeřný humor Vás jistě nejen potěší, ale velmi často i pobaví a rozesměje. Tyto básně nemají téměř žádnou konkurenci, neboť v této i předchozí době na to nebylo vhodné „klima“. I když v obou případech, jak u Ladislava Szalaie, tak i u Romany Szalaiové se jedná vlastně o básnický humoristický debut, oba autoři nejsou žádní začátečníci. Napsali celkem přes čtyřicet knih. Ladislav Szalai především povídek sci-fi a Romana Szalaiová ženské romány a knihy pod americkým pseudonymem. Dílo svědčí o strukturální komice až někdy záměrné bláznivosti, můžete ji číst víckrát, i po menších dávkách a pokaždé narazíte s uspokojením na svérázný humor obou autorů. Hurá, zase jednou šťastná trefa!

*

Zdeněk Rosenbaum

Příležitostné básně pro blbé děti

Říká se, že život je boj, výzva nebo vražedná hra (kdopak ji s námi asi hraje?). Každopádně je život vážná věc. Natolik vážná, že si z něj musí člověk umět utahovat, aby ho ve zdraví přežil. A zdá se, že Zdeněk Rosenbaum se díky svému přístupu k životu těší skvělému duševnímu zdraví, jinak by nemohl své Příležitostné básně pro blbé děti napsat.

Setkejte se s neřestnou sestřenicí ze západních Čech nebo se Svědky Jehovovými, vyřešte kurdský problém, zjistěte, zda umějí Eskymáci opravdu chlastat, a mnoho dalších věcí...

Přečtěte si Příležitostné básně pro blbé děti.

*

Emil Malý

Terapie humorem

Tak tohle si určitě kupte, to stojí za to. Sbírka „rozverné akční poezie“, veselý, přátelsky zákeřný humor Vás jistě nejen potěší, ale velmi často i pobaví a rozesměje. Tyto básně nemají téměř žádnou konkurenci, neboť v této i předchozí době na to nebylo vhodné „klima“. I když v obou případech, jak u Ladislava Szalaie, tak i u Romany Szalaiové se jedná vlastně o básnický humoristický debut, oba autoři nejsou žádní začátečníci. Napsali celkem přes čtyřicet knih. Ladislav Szalai především povídek sci-fi a Romana Szalaiová ženské romány a knihy pod americkým pseudonymem. Dílo svědčí o strukturální komice až někdy záměrné bláznivosti, můžete ji číst víckrát, i po menších dávkách a pokaždé narazíte s uspokojením na svérázný humor obou autorů. Hurá, zase jednou šťastná trefa!

*

Eliška Koppová

Jenom vítr

Obálka a ilustrace Alexandra Ljadova

Vydal Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Web: www.qelb.cz

Mail: viking.praha@tiscali.cz

V elektronické podobě vydání první, Praha 2017