Jak se z toho nezbláznit

Monika Bartošová

Tribun EU

Brno 2017

© Monika Bartošová, 2016

Musíme si promluvit…

Je to šok. Nezáleží na tom, jestli vám to řeknou v prosklené kukani před zvědavými zraky kolegů, mezi čtyřma očima v šéfově kanceláři nebo v útulné restauraci po dobrém obědě. Vždycky je to šok. Protože vy přece nejste ten typ, co dostává padáka. Vy jste naopak ti, kdo výpověď sami dávají, když se jim to hodí, a hrdě pak odkráčejí středem. Pokud ji mají dostat, tak až ve chvíli, kdy si vyhlédli a patřičně zajistili zajímavější místo. A dokáží to zařídit tak, že díky výpovědi od zaměstnavatele si na cestu přilepší ještě nějakým tím odchodným.

Ale budiž, může se stát i to, že prostě špatně odhadnete situaci, a tu botu, jak říká jeden můj dávný kamarád, prostě dostanete. Když pracujete v Praze a v reklamě, je to otázka pár telefonátů přátelům a bývalým kolegům, než v řádu dnů, maximálně týdnů máte nový job. Reklama v České republice, zvláště v Praze, je malý svět, kde se všichni víceméně znají buď osobně nebo z doslechu nebo „přes někoho“, takže se velmi brzy rozkřikne, když tam a tam právě někoho hledají. Záleží pak jen na kvalitě vašich kontaktů, jak rychle se o takové příležitosti dozvíte, a kdy můžete zkusit své štěstí.

Ovšem s tou výjimkou, když nečekaná výpověď přijde koncem roku 2012, v době vrcholící „globální hospodářské krize“. Ve chvíli, kdy klienti přiškrtí budgety a agentury zareagují hromadným rozpouštěním týmů a zavíráním celých oddělení. To je pak pracovní trh najednou přesycen volnými kreativci, accounty a strategic plannery, žádný z vašich známých o ničem pro vás vhodném neví a naopak vás jeden po druhém informují, že u nich se také vyhazuje a sami mají bobky, jestli to ustojí. Rezignovaně listujete poloprázdnými inzertními weby a jen pomalu a neochotně se smiřujete s realitou, že vás ten pracák, krucinál, opravdu snad nemine. A protože je rozhodujícím kritériem trvalé bydliště, čekal na mě ten ve středně velkém okresním městě na severu Čech.

Je to zajímavá zkušenost, to nemohu říct. Zvláště když třídenní lhůta, dokdy se po ukončení zaměstnání máte na ÚP hlásit, pokud se chcete vyhnout problémům s placením zdravotního a sociálního pojištění, vyjde právě na první pracovní den nového roku. To pak v chladném šedivém ránu, které je depresivní samo o sobě, stojíte v nekonečné frontě, protože jste všichni měli ten pitomý nápad být tu první a mít to co nejrychleji z krku. Lezavá mrznoucí mlha je sice pěkně protivná a pořádně studí, ale aspoň vypadá přirozeně, když si stáhnete kapucu hodně do čela a zachumláte se do šály až po oči. Snahu schovat se do vlastního světa a moc nevnímat okolí pozoruji i na několika dalších okolo stojících jedincích. Jsou tu ale i skupinky, které naopak interagují velice bodře a hlasitě, podle všeho se tu potkávají často…

Konečně se prosklené dveře úderem osmé otevírají a náš hlouček se nahrne dovnitř. Překvapuje mě, že se tu dost předbíhá a strká, sem tam padne i nějaké to silnější slovo. Vpadáme do prostorné haly, kde je pár stolečků, několik laviček jako v parku a středu místnosti dominuje hromada kartonů vyskládaných v mnohapatrových sloupcích. Brzy se vysvětluje ten spěch. Zatímco nováčci se rozhlížejí, čtou si cedule s pokyny a snaží se zorientovat, ostřílení mazáci zabírají nedostatková místa k sezení a drží je i pro své známé, kteří mezitím atakují štosy formulářů na jednom z pultíků. Pod náporem nedočkavých rukou se komínky tiskopisů hroutí a papíry se rozletí po zemi. Jeden z formulářů mi přistává u nohou, tak jej sbírám. Podle jedné z cedulí je vyplnění dotazníku to první, co mám udělat. Je to hustě popsaný dvojlist A4, a tak se rozhlížím, kam si s tím sednu. Bez šance, všude je obsazeno. Beru zavděk jednou z kartonových věží s kdovíčím a rameno na rameni se dvěma neznámými muži vyplňuji svou registraci na úřad práce.

Znáte to, zvíře, město, věc… Ba ne, nic takového, ve skutečnosti se chce jméno, příjmení, dosažené vzdělání, poslední zaměstnání, trvalé bydliště… něco se vypisuje, něco jen zaškrtává, jde to rychle. Brzy se řadím do jedné z front, které směřují k přepážce, za níž stojí několik úřednic. Tady už kapuca s šálou neobstojí, tak se trochu rozhlížím. Jsme tu pestrá směsice. Věkově od čerstvých absolventů středních škol až po těsně předdůchodový věk, gendrově jsou muži v přesile. Později se dozvídám že výrazně zeštíhlila jedna ze zdejších fabrik. Podle odéru zvětralého piva a starého cigaretového kouře to vypadá, že dělníci spojili zapití vyhazovu s oslavou Silvestra a přišli společně rovnou z putyky. Halekají na sebe, obhrouble vtipkují, střídají se ve frontě a odcházejí ven kouřit. Těžká pohoda, být bez práce je přece tak fajn!

Jak tak po očku koukám okolo, všímám si, že formulář má mít ještě jeden vnitřní list, který ten můj během svého letu halou někde pozbyl. Nerada vystupuji z fronty, nacházím na pultíku mezi rozházenými blankety onu chybějící stránku a znovu si hledám místo k sezení. Ani náhodou, židle i lavičky patří štamgastům, musím opět pěkně na kartón. A pak zase na konec fronty…

Asi po půl hodině se dostávám k přepážce. Úřednice kontroluje můj tiskopis, vlídná a usměvavá, což nechápu, protože v hale je neskutečný hluk. Desítky lidí tu mluví jeden přes druhého, dohadují se a rozčilují, jiní si prostě jen povídají, smějí se a halasí, vzájemně se neslyší a o to víc křičí. Chovají se jak utržení ze řetězu. Úřednice mi položí pár doplňujících otázek, tu a tam si něco odškrtne, vše porovnává s propouštěcími papíry, které mi vystavil účetní mého bývalého zaměstnavatele. Nakonec mne odesílá do jiné budovy, sdělí mi číslo dveří a jméno referentky, která mě bude mít na starosti.

Tady je nás čekajících o poznání míň. Bez problémů se vejdeme na připravené židle. Při odchodu a příchodu každý pozdraví, jinak je tu ticho a klid. Příjemná změna. Mám pocit, že mě z toho mumraje v hale trochu pobolívá hlava. Čas od času se otevřou dveře vedoucí z čekárny do kanceláře a vyjde šťastlivec, co už to má za sebou, a pošle dovnitř dalšího k té které referentce. Když už nikdo z čekajících na jméno té mojí nevstává, je mi jasné, že jsem na řadě já. S tlukoucím srdcem vstupuji do velké kanceláře, kde sedí za stoly s počítači tři dámy. Až teď mi úplně dochází, že já, tedy zrovna já, jsem regulérně a oficiálně nezaměstnaná, součást statistiky úřadu práce.

Dvě úřednice mají u svých stolků obsazeno, tak je mi jasné, že moje musí být ta třetí. Vypadá z nich nejlíp, celá Kim Besinger, jen asi o polovinu mladší. Je milá a přívětivá, převezme ode mne moji dokumentaci, pečlivě ji pročítá, pomalu a trpělivě vysvětluje, co registrace na ÚP znamená, objasní mi má práva a povinnosti a taky mi vyplní a předá kartičku, tvrdý papír harmonikovitě naskládaný na formát přibližně A7 se základními údaji, kam se zapisují jednotlivé návštěvy na pracáku. Kim evidentně netuší, kdo je copywriter, a tak pro změnu zas chvíli já vysvětluju jí, co takový člověk dělá, co umí a čím jiným by se eventuálně mohl živit.

Na to ona reaguje prohlášením, že momentálně pro mě žádnou vhodnou pozici v nabídce nemá, a že pochybuje, že vůbec kdy mít bude. Také mě informuje, že ÚP nemá povinnost mi nějaké místo hledat, ale dá mi několik webových adres, které už stejně znám, kde mám pravidelně sledovat nabízená zaměstnání. Taky se mě snaží povzbudit, že přijít o práci není žádná tragédie ani ostuda, že to během pracovního života potká každého druhého člověka, a že je to příležitost třeba si odpočinout a načerpat nové síly do budoucího pracovního procesu. Pak mi dá číslo dveří a jméno referentky, která mi vypočítá výši podpory v nezaměstnanosti, domluvíme si další schůzku, termín mi zanese do kartičky a rozloučíme se. Odhlédnuto od okolností, docela příjemné setkání. I když je zřejmé, že systém moc nepočítá s nezaměstnanými vysokoškoláky humanitního směru s poměrně úzkou specializací a mnohaletou praxí. Takoví pravděpodobně o práci nepřicházejí nebo se na pracák následně nehlásí.

Putuji do další budovy a nacházím číslo dveří, před kterými tentokrát není čekárna, jen na chodbě pár židlí. Sednu si a po nějaké chvíli přicházím na řadu. Další kancelář se třemi ženami. Je to nějaká trojková magie, či co? Dvě sedí za počítači a hovoří se žadateli, třetí v pestrém tričku a minisukni stojí u nějaké kartotéky. Má husté dlouhé vlasy, pěknou tvář a dokonalou figuru, škoda že měří jen něco přes metr padesát, být vyšší, mohla by dělat modelku. Pokyne mi na volnou židli a sama si sedne za svůj počítač.

„Dobrý den, mě sem posílá…” začnu.

„Kartičku!“ vyštěkne, a tak zmlknu a podám jí žádané.

„Občanku!“ nespokojí se jen tak s něčím. Prsty se rozletí po klávesnici a přestane si mě všímat. Zato já registruju, že na mě z jejího hlubokého dekoltu vykukuje tuctová květinová kérka. Holka zlatá, říkám si, takhle si zhyzdit takový krásný prsa. Zrovna uvažuju, jestli do toho šla dobrovolně, nebo si romantickou ozdobu přál nějaký ten její, když dopíše a zahrčí tiskárna.

„Tohle potřebuju vyplnit z vaší mzdovky,“ podává mi ještě teplý papír. Přeletím očima řádky a zaraduji se, všechno, co chce, mám na výstupních dokumentech, kterými mě na rozloučenou vybavil náš pan účetní.

„Všechno to tady mám,“ předkládám svůj štůsek.

„To mě nezajímá, já to musím mít na tomhle papíře,“ vrtí hlavou.

„Fajn, tak to tam přepíšeme,“ navrhuju.

„To nejde, musí to být na tomhle formuláři, všechno pohromadě,“ sype ze sebe polykajíc konce slov, takže se musím dost soustředit, abych postřehla, co vlastně říká.

„Ale všechny ty údaje já tady mám, jenom jsou na různých papírech, vždycky ale s podpisem a razítkem pana účetního. Tak snad je tam před vašima očima můžu přepsat, nebo je tam přepište sama a přiložíme k tomu kopie těch dokumentů?“

„To nejde,“ trvá si na svém.

„Víte,“ zkouším to znovu, „ten účetní je v Praze, navíc je externista, takže bude muset extra kvůli tomu přijet do agentury. A pro mě to bude znamenat sto kilometrů tam a sto zpátky jenom pro to, abyste měla na jednom papíru to, co já mám na těchhle třech. Tak proč to tam nemůžeme přepsat?“

„Prostě nemůžeme, musí na tom být razítko,“ odsekne. No jasně, přes razítko nejede vlak, to ví každý, a tak to vzdávám. Úřední šiml se řehtá, až se maštal třese, a já si holt udělám výlet do hlavního města. Loučím se s Modelkou a venku hned volám účetnímu. Bere to s humorem.

„Po pravdě řečeno, jsem něco podobného čekal. Oni vždycky chtějí něco nějak, a pak to zase změní, abychom se nenudili.“ Domlouváme si schůzku a já ještě mířím do zdravotní pojišťovny, kde podle pokynů od Kim nahlašuji, že jsem v registraci ÚP. Tady proběhne všechno bez problémů. Takže až na Modelku jsem to celkem zvládla, jen mě míchá, že se vše nevyřídilo najednou a budu si muset dát s účetním formulářem repete.

„Dobrý den, já vám nesu výkazy od účetního pro výpočet podpory,“ zdravím Modelku vesele o tři dny později.

„Kartičku!“ houkne místo pozdravu. No jasně, tady máš tu pitomou kartičku, snad vidíš, že ji mám připravenou, ne? Podávám jí s úsměvem ten kousek papíru i s občankou, aby viděla, že opravdu nejsem uplně blbá a nenechám se od ní rozházet. Na pokyn její brady si sedám. Chvíli důležitě ťuká do klávesnice, a pak si konečně vezme to nešťastné účetní lejstro. Přelétne je očima a přikývne na znamení, že je vše OK. No sláva! Vrátí mi kartičku i občanku a informuje mě, že výši podpory mi sdělí Kim na příští schůzce. Loučíme se a odcházím. Jednoznačně nejprotivnější holka z baráku. Ale napočítala mi podporu ve výši aktuálního maxima, což jsem si ověřila z několika zdrojů včetně internetu, a tak jí odpouštím. Ostatně, s největší pravděpodobností se s ní už nepotkám a Kim je fajn, tak co.

Leden 2013

Pražská komunikační agentura hledá textaře, hlásá jeden z inzerátů na webu nabídek práce. Příjemné prostředí, zajímavé finanční ohodnocení. Kromě prokliku na dotazník s požadavkem zaslat i životopis žádné další informace; název, sídlo, klienti… nic. Připadá mi to trochu divné, ale stejně vyplňuji dotazník a přikládám CV. Jestli se ozvou, můžu si o nich něco zjistit, a podle toho se pak zařídím. Za několik dní mi volá nějaká slečna, zda ještě trvá můj zájem zúčastnit se výběrového řízení na místo textaře.

„Dobrý den, děkuji, že voláte. Zájem trvá, ale chtěla bych vědět něco víc o té agentuře,“ říkám.

„To si všechno povíme, ráda bych se s vámi co nejdřív sešla. Bylo by to možné?“ A tak si domlouváme schůzku hned na zítra na devátou ráno ve vinohradském Blatouchu.

Ještě než jsem tam stihla dojet, volá mi slečna, že Blatouch otvírá až v deset, takže se sejdeme naproti v Zanzibaru, který už má otevřeno, a že tam na mě čeká. Sedí strategicky pěkně v koutku, má dokonalý přehled. Před sebou otevřený notebook a velký hrnek zeleného čaje. Sotva se stihneme představit a je tu servírka s nápojovým lístkem. Objednávám si horkou čokoládu, venku je frišno a docela se klepu. Možná to trochu mají na svědomí i nervy. Nervozity se ale brzy zbavuji, slečna je fajn a moc milá. Po pár úvodních větách je zřejmé, že se v reklamní branži orientuje dokonale, dokonce zjišťujeme, že máme pár společných známých. Ukazuje se, že není přímo z agentury, která hledá textaře, ale pracuje pro headhunterskou firmu a agentura si ji pro tyto účely najala. To mi celkem nevadí. Rozhovor příjemně plyne, ona se ptá na různé věci, a přitom ťuká do klávesnice. Zřejmě si sestavuje nějaký můj profil. Koukáme pak spolu na pár věcí, které jsem s sebou přinesla jako ukázku svých schopností, a ona si zas udělá pár poznámek. Ujišťuje mě, že s takovou praxí a skladbou klientů, pro které jsem pracovala, určitě brzy nějaké místo najdu, i když situace právě teď není ideální. A jmenuje další dvě agentury, pro které někoho shání.

Pokud jde o konkrétní firmu, kvůli které jsme se dnes sešly, sídlí na Praze 7, specializují se na retail a momentálně skládají celý nový kompletní tým pro klienta z telekomunikací. Aha! bleskne mi hlavou. Proslýchalo se, že jeden z trojice velkých hráčů bude měnit agenturu, takže to vypadá, že právě tihle by mohli dostat na triko podlinky. Práce to není sice moc kreativní, bývá to spíš stereotypní rutina, ale třeba by se to dalo nastavit jinak, když se bude začínat s čistým stolem. Navíc teď, v době rozmachu digitálních médií a sociálních sítí, by se daly zkoušet nové věci a mohlo by to naopak být hodně zajímavé. Samozřejmě svoluji, aby mě zařadila do výběrového řízení. Domlouváme se také, že si mě povede ve své databázi, a kdyby tohle neklaplo, bude mě nabízet dál. Super! Mám hned lepší pocit, když vím, že mi někdo takhle kryje záda.

Po pár dnech mi ale volá, že agentura výběrové řízení zrušila. Jasně, říkám si, klienta nedostali, tak není důvod brát další lidi. Smůla, co se dá dělat. Slečna mě ujišťuje, že nic ještě není ztraceno, že se situace může rychle změnit a výběrové řízení bude obnoveno. Není to prý nic neobvyklého a stává se to docela často. Chtěla by jen vědět, jestli můj životopis může poslat na další své zakázky. Rozhodně ano! Ujednáno, brzy se ozve.

Když o tom asi za týden vyprávím večer přátelům u piva a řešíme, kdo asi bude ty podlinky nakonec dělat, vrtí jeden z kamarádů hlavou. Nezdá se mu informace, že by jedna ze dvou agentur, o kterých slečna mluvila, že je má také na starosti, měla někoho nabírat. Podle toho, co ví on, přišli o nějaké klienty, sotva se drží nad vodou, plno lidí naopak odešlo a uvažuje se, že by dokonce měli úplně zavřít. Nevím, co si o tom mám myslet. Ale další události mu daly víceméně za pravdu. Slečna headhunterka se mi už neozvala. Třikrát jsem volala já jí, když jsem narazila na inzeráty její firmy hledající textaře, jestli by to nebylo pro mě. Pokaždé slíbila, že to prověří a dá obratem vědět. Nedala. A já jsem jí přestala volat…

Únor 2013

Co je na nezaměstnanosti kromě mnoha jiných věcí nezvyklé, je náhle získané množství nevyužitelného volného času. Léta jste byli zvyklí na pravidelný režim, který zahrnoval ranní odchod z bytu a mnohahodinový pobyt na jiném místě. V mém případě to kromě práce přímo v agentuře byly i schůzky s klienty, focení a natáčení videospotů v různých ateliérech, audio studia… docela pestrý program často až do pozdního večera. A najednou ráno nikam nemusím. Super, to se mám! Pár dní vám zabere, než dáte dohromady CV a portfolio, rozešlete je na všechny strany a vložíte své inzeráty na pracovní weby. Pár desítek minut denně věnujete jejich následné aktualizaci a kontrole. A pak už máte volno. Jenže, co s ním? OK, pořešíte různé osobní resty, zajdete si na výstavu, pustíte se do četby knih, které vás už dlouho zajímaly a zatím na ně nedošlo, víc spíte a třeba i sportujete, navštívíte kamarádky na mateřské, ale do večera, kdy váš zaměstnaný partner nebo pracující přátelé a známí konečně mají čas na vás a nějakou tu zábavu, je zatraceně daleko. Taky musíte počítat s tím, že oni po větší část dne s někým mluvili, což není moc kompatibilní s vaším komunikačním deficitem. Jim se život nezměnil, oni si jedou ve svých starých kolejích. To vy máte společenský absťák.

Proto jsem velice uvítala, když mě partička známých ještě ze střední školy vytáhla na pár dní na lyže. Naši misi jsme zahájili ve středu po obědě, kdy kolona tří vozů vyjela z Prahy směr Karlovy Vary, a končit měla v neděli po lyžování. Vyrazili jsme si na Boží Dar, kde jsme všichni před drahnými lety ve druháku na stavárně absolvovali povinný středoškolský lyžařský kurz. Ve městě jsem od té doby nebyla a vůbec jsem ho nemohla poznat. Jak se ukázalo, ostatní na tom byli podobně, a tak jsme se rychle ubytovali a navzdory houstnoucímu šeru se vydali do ulic na obhlídku. Chtěli jsme najít chatu, kde jsme tehdy bydleli, ale zdálo se to jako neřešitelný problém. Nemohli jsme se shodnout ani na tom, kde přibližně stála. O tom, jak byla velká a jak vlastně vypadala, ani nemluvě. Objevila se teorie, že to byla snad podniková chata Dopravních staveb, kterou naše škola měla k dispozici. Jistí jsme si tím nebyli, ale zkusili jsme se vyptávat místních, čím starších, tím lépe. Bez úspěchu. Třeba je přestavěná k nepoznání? Tak jsme původní účel procházky městem změnili na soutěž místních náleven o nejlepší svařák a smířili se s tím, že s děravou pamětí nemáme šanci chatu znovu objevit.

„Možná už tu ani není?“

„A kde by byla?“

„Nevím, třeba shořela? Sami jsme ji přece málem zapálili!“

Ano, příhodu, kdy chata mohla lehnout popelem, jsme si poměrně dobře pamatovali všichni. K tomu incidentu došlo v lyžárně, při mazání lyží. Nemám moc přehled, jak jsou na tom se vztahem k běžkám dnešní školáci a studenti, tenkrát je většina považovala za nutné zlo, pravděpodobně ve shodě s pedagogy, protože v týdenním lyžařském kurzu jim byl věnován celý půlden.

Jako jedna z mála jsem měla běžky vlastní, ostatní se museli spokojit s materiálem vydaným ze školního skladu. Moc se nehledělo na délku lyží ve vztahu k váze a výšce těch, kdo na nich mají jezdit. Prostě se těsně před odjezdem nafasovalo několik desítek různě jetých párů rubínů a polarů s tím, že nahoře pak bude dost času je roztřídit a připravit. Spolu s pytli bot se naložily do autobusu a i s námi, bagáží a sjezdovkami vyvezly na Boží Dar. Pak se vynosily do lyžárny naší chaty a upadly v zapomnění. Vesele se sjezdařilo a dny ubíhaly, než někomu z vedení docvaklo, že se krátí čas a bude se muset jít na ty zatracený běžky. V předvečer ohlášeného běžkařského programu, který měl spočívat ve zhruba desetikilometrové procházce po hřebenech, došlo na rozdělování lyží dočasným majitelům.

Ukázalo se, že některé lyže jsou naprosto nepoužitelné, ať už z důvodu prošlápnutí, odlepené nebo zničené skluznice, nefunkčního či zcela chybějícího! vázání a fatálních prasklin a lomů dovedně skrytých pod nánosem starého vosku a jiné špíny. Tělocvikáři, který měl v této operaci hlavní slovo, se horko těžko podařilo přidělit každému ze studentů použitelné běžky alespoň stejné délky. Procesu moc nepomáhal fakt, že většina z nich o lyže žádný zájem nejevila a došlo i k několika pokusům o sabotáž a snahu napomoci zhoršení už tak žalostného stavu materiálu. Ti šťastnější dostali pár v jednotné barvě, většina se musela spokojit s červeno-modrou kombinací a byly i jedinci, kteří měli každou lyži jiné značky. S hůlkami to bylo velmi podobné.

Pak jsme byli rozděleni do skupin o devíti lidech, abychom měli v lyžárně dost místa běžky připravit. Každý držitel erárních lyží měl během časového limitu jedné hodiny znovu překontrolovat pevnost vázání, případně dotáhnout šroubky, pak skluznice zbavit starého vosku a napustit je parafínem. Stoupací vosky se budou aplikovat až ráno, podle počasí. Tělocvikář nám předvedl, jak nanést na kus hadru technický benzín a smýt starý vosk. Dneska jsou na to přípravky ve spreji, které stačí nastříkat na skluznici, chvíli počkat, a když vosk povolí, celkem snadno ho setřít. Tenkrát takové spreje asi byly taky, ale ne zrovna tam s námi. Musel nám stačit technický benzín v láhvi s umělohmotným opletením. Starý vosk byl navíc na lyžích nejméně rok od posledního lyžáku, na některých možná i déle, takže se držel jak klíště. Tělocvikář brzy ztratil trpělivost, a tak jen pantomimicky naznačil, že až bude všechen vosk pryč, takhle se nanese parafín a takhle se zažehlí, raději dvě tři vrstvy. Pak, zanechav v lyžárně první devítku zoufalců, odvedl zbylé dvě skupiny do společenské místnosti. Byla jsem zařazená do třetí, poslední skupiny. To znamenalo, že na nás přijde řada až někdy po večeři.

Když jsme přišli do lyžárny, skoro jsme se tam nevešli, jak byla plná benzínových výparů, modravého dýmu a pachu spáleného vosku. Velká plechovka v rohu místnosti, o které někdo prohlásil, že je od deseti litrů marmelády, přetékala špinavými hadry nasáklými polorozpuštěným voskem.

„Proč ty blbci nevotevřeli vokno?“ ozvalo se. To jsme zjistili hned po tom, co jsme to zkusili. Lyžárna nebyla vytápěná a venku pořádně mrzlo. Jen co se v místnosti dalo lépe dýchat, už někdo okno zase přibouchl, byli jsme oblečeni jen tak nalehko a ani usilovnou prací jsme se nedokázali pořádně zahřát. Měla jsem běžky připravené už z domova, tak jsem pomáhala kamarádce s jejím dvoubarevným párem rubínů. Dopadla ještě docela dobře, vázání bylo v pořádku a na skluznicích zůstala jen tenká vrstva klistru, který přece jen šel dolů lépe než zatvrdlé tuhé vosky, s nimiž zápasili někteří ostatní. Sice se to matlalo jako med, ale nemuselo se do toho aspoň jít takovou silou. Láhev s technickým benzínem šla z ruky do ruky, hromada dále nepoužitelných hadříků vytrvale rostla a vyměřený čas se krátil. Střídavě jsme kleli nad nepříznivým osudem a smáli se vtípkům, které situace i pubertální mysl vyvolávaly, a možná jsme kvůli všemu tomu benzínu byli i lehce v rauši…

Konečně byly lyže čisté a mohli jsme začít nanášet parafín. K tomu účelu byla součástí vybavení lyžárny stará žehlička, nikoli lyžařská na pevný líh, ale běžná elektrická na prádlo. Chudák byla tak obalená voskem, že když jsme ji zapnuli, valila se z ní mračna dýmu, což samozřejmě vyvolávalo další salvy smíchu. Dali jsme jí přezdívku fakule a postupně jsme si ji předávali a zažehlovali a zažehlovali. Až jsme zjistili, že Martinovi to jde nejlépe, protože díky dlouhým pažím dokáže přejet celou skluznici na jeden tah a je tak bezkonkurenčně nejrychlejší. Jmenovali jsme ho tedy vrchním žehličem, my ostatní jsme lyže mazali parafínem a nosili mu je na ponk, aby je mohl přelíznout horkým železem. Byli jsme už skoro hotoví a u stěny utěšeně rostla řada navoskovaných lyží, když Martinovi fakule v ruce blafla.

„Ty vole, co to je?“ pronesl svým barytonem a zíral na žehličku, z níž šlehaly plameny.

„Rychle vypnout!“ skočila jsem po šňůře a vytrhla ji ze zásuvky. Jenže žehlička hořela dál a Martin ji upustil na dřevěný ponk. Ke všem pachům přibyla ještě vůně doutnajícího dřeva. Ponk byl štědře pokapaný ztuhlým voskem a ten se začal ochotně rozpouštět.

„Votevřete vokno, než to tady vybouchne!“ křikl někdo. To mi vnuklo nápad. Jakmile bylo okno otevřené, popadla jsem fakuli za šnůru a obloukem ji vyhodila ven do sněhu. Zasyčela a bylo po plamenech. Jen na ponku zůstal pravidelný hnědý otisk. Když jsme vystydlou fakuli vytáhli ze závěje, a že se propadla pěkně hluboko, měla kluznou plochu hrbolatou a plnou puchýřů. Ještě štěstí, že jsme byli až poslední skupina. S tímhle už nikdo nic nezažehlí… Později jsme se dozvěděli, že i v první skupině trochu hořelo. Někomu se podařilo zapálit voskem a benzínem nasáklý hadr. Takže je docela dobře možné, že někdo z našich následovníků byl šikovnější a do třetice všeho dobrého i zlého chytla a shořela celá chata.

Příjemně rozjaření svařákem jsme vzpomínali dál, jaká byl výšlap na běžkách pakárna. Volný styl neboli bruslení tenkrát nebyl zdaleka tak populární, a tak byla k dispozici jen strojem upravená stopa na klasiku, po nočních mrazech pořádně tvrdá a k začátečníkům, jimiž jsme povětšinou byli, pěkně nemilosrdná. Když se nad tím zamyslím, jeví se to skoro tak, jakoby záměrem lyžařských výcviků bylo mladé lidi od běžek odradit. Už samotná kvalita zapůjčených lyží nedovolovala získat k nim pozitivní vztah. A nanášení stoupacích vosků? Skoro nikdo s tím neměl zkušenost, a tak ho někdo dal moc, jiný zase málo. Nebyl dostatek korků a ani času ho řádně rozetřít, a tak jsme pak ve stopě zoufale klouzali víc dozadu než dopředu. Místo abychom si na nějakém kratším okruhu vyzkoušeli pohyb na lyžích, které drží jen za špičku boty, hned jsme se vydali na hřebenovou tůru.

Každý lehký sjezd i mírné stoupání byl problém. Ukázalo se, že zdatní sjezdaři zdaleka nemusí být i dobrými běžkaři, takže původní rozdělení do skupin podle sjezdařských dovedností bylo rázem nefunkční. Padali, kleli, klouzali se a trpěli jak mistři obloučků, tak úplní sjezdařští analfabeti. Také se okamžitě projevilo, jak byl kdo šikovný s voskem. Někteří sice vzhůru pohodlně kráčeli skoro jako pěšky, jakmile se ale měli spustit dolů, beznadějně drhli. Ti, kteří se do svahu škrábali s vypětím sil a ruce jim mohly upadnout, zase nebyli schopni při sjezdech držet rovnováhu. Bylo nás jen pár, kdo již na běžkách někdy stáli, a velmi rychle jsme pachtící se spolužáky nechali daleko za sebou. Jenže to byla další zrada. Tělocvikář nás nutil vrátit se vždycky až za posledního loudu a znovu běžet dopředu. Byli bychom blázni, kdybychom na tuhle jeho hru přistoupili, a tak jsme svorně předstírali ztrátu sil nebo schopností a ploužili se společně s ostatními.

Deset kilometrů je pro běžkaře směšná vzdálenost. Ale když ji máte absolvovat ve skupině, kdy vám pořád někdo šlape na patky nebo padá na špičky, neustále se svíjíte smíchy nad pády a poznámkami spolužáků, ledový vítr vám žene do obličeje ostré zmrazky a lepí vám na tělo propocené oblečení a kvůli mlze si o panorámatech můžete nechat leda zdát, velmi rychle přicházíte o motivaci. Modlili jsme se, ať už ten očistec skončí a naštěstí i učitelům došlo, že podcenili počasí a přecenili naše schopnosti, takže jsme nedošli k zamýšlenému cíli a obrátili se na zpáteční cestu dřív.

Vida, stačilo pár desítek let a všechno je jinak! První ráno našeho pobytu bylo jak malované, slunce na nás svítilo z azurového nebe a teplota se zdatně šplhala nad nulu. Hřebenová túra na běžkách byla jasná volba. Nádherná dálnice pro bruslení lemovaná po obou stranách čerstvě vykrojenými stopami na klasiku lákala k cestě až někam za obzor. Vydali jsme se do té nádhery a užívali si výhledu i pohybu. Pár lehkých odšlápnutí a už mi vítr sviští kolem uší. Neodolám a dám si pár desítek metrů ostřejšího tempa, pak se ale jako za starých časů vracím za posledního loudu, přizpůsobím rychlost, klábosíme o všem možném a je nám dobře.

Po nějaké době stavíme na svačinu. Sluníčko hřeje, těžká pohoda. Najednou mi v batohu zabublá telefon, dostala jsem zprávu. To bude uvítání a ceník německého operátora, občas se mi to u hranic stává. Tak schválně, za kolik to tady máte? sahám po mobilu. Ale není to operátor, je to dotaz, zda je ještě aktuální můj inzerát ohledně práce. To si piště, že je aktuální! Volám hned zpátky, abych se dozvěděla podrobnosti. Personalistku jedné reklamní agentury zaujal můj životopis a chce se mnou mluvit. Zítra ráno v deset. Hrozně to spěchá, odklad termínu není možný. Sakra! Ani se nemůžu pořádně radovat, vždyť tady je tak krásně. A sotva jsme přijeli, mám se hned vracet do Prahy. Ale nedá se nic dělat, loučím se s přáteli, kteří budou ještě pokračovat po hřebenech. Přejí mi hodně štěstí a domlouváme se, že v pátek odpoledne jsem zase zpátky jako na koni. Se smíšenými pocity se vracím do penzionu a odjíždím do Prahy.

Doma hned na internetu zjišťuji informace o agentuře. Není jich mnoho a to se mi nelíbí. Lepší je mít představu, do čeho člověk jde. Dozvídám se jen to, že jde o Slováky, právě změnili adresu, stránky mají tajemné – jen pár vzletných hesel, ukázky prací veškeré žádné, natož seznam klientů. Tak tohle bude výzva! Mám portfolio na flashce, ale vezmu s sebou i pár fyzických vzorků, hlavně skládačky a zajímavé formáty, ať se máme čím probírat.

Nazítří krátce před desátou vystupuji z metra na Václaváku. Ono to zdánlivě vypadá dobře, když agentura sídlí v centru, jakože je úspěšná a má na to, ale praktické to není. Klienti, co k vám jedou na schůzku, nezaparkují, a i když si vezmou taxík, musí počítat s časovou rezervou kvůli zácpě. Když k vám jedou dodavatelé a něco vezou, což se stává poměrně často, mají problém s vykládáním. Pokud někam jedete vy, také to není moc pohodlné. Služebních aut je málo a parkují kdovíkde, taxíky se proplácejí jen neradi, takže vám zbývá hromadná doprava. A když máte prezentaci, nepřidá vám na náladě mačkat se někde v tramvaji nebo v metru, natož když přepravujete nějaké objemnější makety a podobně.

Table of Contents

01_Obalka

011_uvod

011_uvod-1

014_Blok_nahled

014_Blok_nahled-1

014_Blok_nahled-2

014_Blok_nahled-3

014_Blok_nahled-4

014_Blok_nahled-5

014_Blok_nahled-6

014_Blok_nahled-7

014_Blok_nahled-8