Vesnička

Václav Franc

Brno

2016

© Václav Franc, 2016

Cover © Tribun EU, s. r. o., 2016

Krátce před svatbou se mé nastávající ženy Laďky zeptaly kolegyně v práci, odkud ten její vyvolený vlastně je. Jméno vesničky jim nic neřeklo, a tak se zeptaly, kolik má vesnička obyvatel.

A Laďka začala: „Tak Vaškovi rodiče, teta, …“

„Co že? Ty nám je všechny vyjmenuješ?“ divily se kolegyně.

Skutečně VESNIČKA je malinká, je jedno jestli se jmenuje Bystřice, Újezd, Lhota nebo Řeheč, ale má své hrdiny, lidi z masa a kostí. A jejich příhody z dob mého mládí i dospívání

Znají mě tam odmalička. Mám tam své kořeny. V místech, kam se můžu vrátit, až se začne bortit představa o světě, kam se můžu přijít podělit o radosti a vylít hoře starostí. Tam, kde sídlí dosud neposkvrněná příroda, kde u splavu teče průzračná voda a dole pod jezem šplouchají pstruzi, kde na loukách kličkují zajíci a v podvečer vycházejí na pastvu srny. Tady vždycky budu malým klukem, i kdybych měl vousy až na zem. Tady nezestárnu, a pokud budu žít, budou se mnou žít všichni ti hašteřiví Roubalové a Maternové, opíjející se Ladin, Marie Šádková, Mireček Jánský, Venca Pařízek, Doubkovi, Jana Roubalová, dneska už vlastně Maternová. Se mnou budou žít i ti, které jsme dávno vyprovodili na poslední cestu.

Litoval jsem, že se všechny historky zapomenou, ztratí se, rozutečou se. Umínil jsem si, že sednu a všechno, co jsem zažil nebo slyšel vyprávět, sepíši. Žádná kronika ani statistika, ale výpověď doby. Slíbil jsem si to na návsi, pod starými lípami, když jsem cestou z města uviděl starou třešeň v květu, zahradu a rodné stavení.

Václav Franc

NÁVRAT ZTRACENÉHO SYNA

Autobus zastavil na zastávce. Dveře se otevřely a vystoupil osamocený pasažér. František Vencl. Letmo přehlédl květnovou přírodu, a zatímco autobus odstartoval na další pouť, vydal se i on svým směrem. Zastávka byla nad Újezdem, a tak musel projít celou vesnicí, než odbočil na Bystřici. Večer byl májový, jen větřík svlažoval obnažené venkovany, využívající páteční podvečer ke zušlechtění zahrádek a okrasných keřů před domky.

„Dobrý den,“ zdravil a připadal si, jako by tudy šel naposledy kdysi dávno. Přitom uběhl jeden jediný týden. Týden ve městě, které mu dalo práci, ale vzalo vesnici, kraj a lidi.

„Budeš to mít lepší,“ radila máma. „Když ti nabízejí byt, tak ber. Copak přes léto to ještě jde, ale v zimě,“ mávla rukou, „když padne sníh, cesta je samá klouzačka, abys chodil pěšky, nebo se na kole ještě zmrzačíš. A na autobus je to pořádný kus cesty!“

Na jednu stranu se do města těšil. Oslovilo jej, nabídlo nové přátele, ale také uvěznilo a vzalo pocit volnosti patřící klukovským létům, když otevřel dveře domku a vyběhl ven, do přírody. Být při neopakovatelném zázraku mládí, nespoután bariérami panelových bloků, křižovatek a podchodů. Po letech se i práce na zahrádce, často vykonávaná s nechutí a odmlouváním, nezdála tak hrozná. Jak rád by hodil pracovní starosti za hlavu, ruku zabořil do čerstvě zkypřené půdy a nasál vůni čerstvě pokosené louky.

Míjel školu. Dvě desítky let jsou pryč, když do budovy k neznámé paní učitelce vstupoval poprvé.

„Hlavně aby sis nesedl s tím uličníkem Plecháčem,“ strachovala se máma. Najednou se otevřely dveře, kde se vzal, tu se vzal Plecháč a rovnou k Fandovi.

Školní budova mu připadala tenkrát neskutečně ohromná, mnohem větší než dětské sny a paní učitelka nejchytřejší bytost na světě. Nedávno svoji učitelku navštívil. Už neskrývá šediny, šourá se podél zdí a hledá své ovečky, které se nenávratně rozprchly do města. Když přišel do třídy, připadala mu malinkatá jako makety velkých letadel. Nemohl uvěřit, že by kdy seděl v takové lavici, že by do ní vtěsnal dlouhé nohy. Tabule visela směšně nízko a stropy byly na dosah ruky. Ve dveřích se raději sehnul. Stačilo dvacet let.

Na křižovatce odbočil doprava. Chodíval zde denně, vlastně ještě docela nedávno. Zná tady každý kámen a to není fráze. Vracel se po ní s prvními písmenky ve slabikáři, vyprávěl cestičce k domovu historky jinošských let. Kdyby mohla vyprávět odřená kolena po bourácích na kole...

Auta tudy jezdívala výjimečně, a tak se vylekal, když za ním zpomalilo auto.

„Chceš vzít?“ řidič otevřel boční dvířka s reklamou újezdského družstva. Fanda muže neznal, což po sloučení družstva do většího celku nebylo nic zvláštního. Vzpomněl si, jak mu doma nakazovali, aby nejezdil s cizími lidmi. Chodil do první, možná do druhé třídy, když jej vojáci chtěli naložit. Odmítl a šlapal dál po svých. Jenže tentokrát pospíchal k autu.

„Sedej,“ vyzval jej řidič s čtyřicítkou na krku. „Kam to bude?“

„Jenom kousek, do Bystřice.“

„Do Bystřice?“ zamyslel se muž. „Ale... tam já nejedu, já jedu na Lhotu a potom...“

„Tak to musíte přes Bystřici!“

„Počkej, je přece Újezd a pak hned Lhota, mezi tím... nic,“ snažil se řidič přesvědčit Fandu.

„Ale je, uvidíte!“

Necelé dva kilometry jízdy uběhly rychle. Favorit klouzal po asfaltu, kolem se vypínala tráva na špičky, les šuměl a snášející se podvečer si stlal na západě ve zbytcích červenavého prstence slunce.

„No jo, jezdím tady půl roku, a nikdy jsem si nevšimnul,“ provinile přiznával řidič. „Kde mám zastavit?“

„Třeba tady, na návsi,“ řekl Fanda.

„To je pěkná díra, co? Pár baráků a lišky tady dávaj dobrou noc.“

„To víte, žádný velkoměsto,“ loučil se s taxíkem, než vůz zmizel za zatáčkou.

„A jé, návrat ztracenýho syna,“ poznamenala stará Šádková, postávající na kus řeči u plotu s paní Jánskou.

Pozdravil. Chtěl se zastavit na kus řeči, podělit se o nové dojmy, nový domov, protože všude okolo viděl známé tváře.

„Tak co, Fanoušku, jak se ti líbí ve městě?“

Znali jej od malička. Malý Fanoušek. Zůstalo mu to i teď, když se blížil ke třicítce. V té chvíli pochopil, že tam ve městě má byt, časem najde ženu, přijdou děti; ale kořeny, hluboké kořeny, vyrůstají právě tady. V místech, kam se může vrátit, až se začne bortit představa o světě, kam se může přijít podělit o radosti a vylít hoře starostí. Tam, kde sídlí dosud neposkvrněná příroda, kde u splavu teče průzračná voda a dole pod jezem šplouchají pstruzi, kde na loukách kličkují zajíci a v podvečer vycházejí na pastvu srny. Tady vždycky bude malým Fanouškem, i kdyby měl vousy až na zem. Tady nezestárne, a pokud bude žít, budou s ním žít všichni ti hašteřiví Roubalové a Maternové, opíjející se Ladin, Marie Šádková, Mireček Jánský, Venca Pařízek, Doubkovi, Jana Roubalová, dneska už vlastně Maternová. S ním budou žít i ti, které dávno vyprovodili na poslední cestu. Budou žít v Újezdě, ve Lhotě a v Bystřici.

Litoval, že se všechny historky zapomenou, ztratí se, rozutečou se. Umínil si, že sedne a všechno, co zažil nebo slyšel vyprávět, sepíše. Žádná kronika ani statistika, ale výpověď doby. Slíbil si to na návsi, když uviděl starou třešeň v květu, zahradu a rodné stavení.

Na lavičce před domkem seděla máma Venclová: „Tak jsi přece jen přijel. Už jsem myslela, že se nedočkám.“

Šel právě včas. Začínalo se šeřit a v Bystřici dávají přece lišky dobrou noc.

SMÍŘENÍ MONTEKŮ A KAPULETŮ

V Bystřici žili od nepaměti vedle sebe dva rody jako ve slavném románu pana Shakespeara. Roubalovi a Maternovi. Vzájemná láska sahala až za hrob. Vesnická kronika mohla sloužit jako němý svědek rodových bojů. Srdcervoucí plamenné řeči před městským soudem, šarvátky v hostinci, to všechno dokazovalo nehynoucí vztah vesnických furiantů.

Roubalovi měli jedinou dceru Janu. Narostla pěkně, ale z vysněných studií zůstal nakonec učební obor, a to s maturitou, jak nikdy neopomněla poznamenat stará Roubalová. Rodinná hrdost dostala na frak, což Bohouš Roubal, agronom újezdského družstva, těžce nesl, stejně jako fakt, že manželka Eliška nepřivezla domů z porodnice očekávaného syna, dědice starého rodového gruntu, Bohouše pátého. Nedočkal se, a zatím z bývalé hospodářské usedlosti zůstala zahrada sotva pětadvacet arů, telátko, které drželi, aby Janě přilepšili do výbavy, a prasátko, tradiční zpestření vánočního stolu.

Soused Materna podědil po předcích mlýn. Nemlelo se v něm hodnou řádku let. Stačilo, co namlela manželka Růžena s bezmála devadesátiletou tchyní, stále čilou a panovačnou ženou, milující staré pořádky. Aby ženských nebylo ve stavení málo, narodily se Františkovi a Růženě po nejstarším Fandovi dvě dcery. Fanda v červnu na truc sousedům končil na střední zemědělské škole a po prázdninách se chystal do kanceláře družstva, což nešlo pod vousy Roubalovům.

Hádanice a soudní třenice ubraly léty na intenzitě. Bohouš a Franta, utíkající do hospody, aby nemuseli doma poslouchat řeči ženských, nevydrželi sedět v klidu u jednoho stolu. Každý musel přiložit polínko na odvěkou hranici sváru. Často šlo o malichernosti, ale nejednou si vjeli řádně do vlasů.

„Tak co, Franto, koukal sem, auto ti trucovalo, co?“

„Starej se o ten svůj křáp... a pamatuj si, esli eště jednou načapu tvoje slepice u nás na zahrádce, tak budou placatý, že je ani pes nebude chtít žrát!“

„To si můžeš zkusit!“

„To si piš, že to zkusím. Může si je ta tvoje pořádně hlídat!“

„Starej se o svý, nemáš jich doma dost? Všechny jsou na práci levý jako šavle. Příště, až přídou za Eliškou, že potřebujou popustit sukni, vyhodím hadry z baráku a můžete je sbírat po zahradě. Ať ta tvoje netrůní doma jako slepice a naučí se dělat.“

„Kdyby ta tvoje zastala, co moje... Ani do huby si moji starou neber nebo...“ drželi se pod krkem.

Vesnice prožívala odvar časů, kdy si starý Roubal, Bohoušův dědek, udělal hnojiště pár metrů od studně Frantova dědka. A na událost, jak si starý Materna oplotil obecní cestu, že se Roubal s párem koní nemohl dostat domů, vzpomíná Bystřice již po dvě generace. V ústním podání nabývají legendy rozměrů velehor. Maternův pes zakousl Roubalovu slepici, Roubalovo jablko viselo přes plot na Maternovu zahradu, Maternovy včely létaly na Roubalovy stromy, Roubalův kůň nasázel koblihy na příkopě před Maternovým mlýnem. Kronika bojů je nevyčerpatelná, každá generace připisuje poctivě nové kapitoly, takže by příběhy bystřických rodů stačily na samostatný román na pokračování.

Při otavách se vracela Jana Roubalová ze zábavy ve Lhotě. Noc potemněla a kamarádka Lenka se zdržela na tancovačce s jedním újezdským mladíkem. Jana hrdinstvím neoplývala, a tak se Frantík Maternů, trávící doma poslední prázdniny, nabídl, že vystrašenou dívku doprovodí. Posilněn čerstvou maturitou a několika pivy dodal si odvahy a poprvé v životě okusil příchuť zakázaného ovoce. Doma slyšel o Roubalových samé špatnosti, jenže Jana představovala vysněný typ nedostupného ženství. V duchu ji bránil, ale nikdy si nedovolil vystoupit proti otci. Jasný obraz hlavy rodiny po půlnoci sešel Fandovi z očí. Když pak u Roubalů hlídalo dům jen zvířectvo, neodolal Janinu pozvání.

Jana zase špatně usínala, neboť holky z učňáku se vysmívaly, že je poslední pannou v ročníku. Využila nepřítomnosti rodičů, osten strachu zahnala při pohledu na zrající mužské tělo. Fanda plnil stránky dívčího deníčku již dávno. Těšila se, jak se na intru pochlubí.

Nastalo září a Jana se měla skutečně čím pochlubit.

„S kým to máš?“

„S Frantou... Maternovým,“ pípla Jana a zčervenala jako růžička.

„Kristepane,“ křižovala se máma, „...to bude tátova smrt!“

Obdobně proběhla scéna ve mlýně. Františkova ruka byla ozdobena prvními mozoly od tužky v kanceláři, když slavnostně sdělil rodičům, že se bude, „ehm“, vlastně musí ženit.

Maternová přijala zprávu zprvu klidně. Nepočítala sice, že synovi vystrojí veselku ještě před vojnou, ale co naplat. Maturitní vysvědčení má v kapse, vydělává, ať se postará. Klid vydržel jen do sdělení konkrétního jména. Otec nevydržel a jako při podobných příležitostech zmizel v hospodě.

Zanedlouho se u Roubalů sešla porada na veselku.

Ženské se předháněly v návrzích, chlubily se bohatším věnem a dělalo jim dobře, když mohly jedna druhou přetrumfnout.

„Naše Janička má patero povlečení a táta má uskládáno, ani bych to neměla říkat, koupí mladým auto.“

„A vy si myslíte, že Fanda nic nedostane? Nemáme sice jenom jeho, ale Janička s ním špatně neudělala, jen co je pravda.“

Počáteční neshody vyústily ve společnou notu. Před desátou zbývalo projednat pár maličkostí a lahvička sladké uvízla na mělčině, když si Roubalová všimla podstatné věci.

„A proč jste nevzala manžela?“

„A kde je ten váš?“

Teprve nyní si uvědomily, že protějšky řeší problémy svatby v hospodě.

„Aby tak něco provedli, blázni starý,“ naříkala jedna.

„Teď, když budeme jedna rodina,“ bědovala druhá. Do hospody přiběhly udýchané.

„Ale Růžo, starej šel tadydle s Roubalem domů už před hodinou.“

Napadlo je, že dělají zbytečný poplach. Nové pochybnosti dodal před hospodou vrávorající Venca Pařízek.

„Ženský, ženský, vy si klidně běháte po vsi a chlapi šli k lesu.“

„K lesu?“

„Taky mi to bylo divný, aspoň kdyby šli s ňákejma kočkama, ale dva chlapi?“ nevěřícně kroutil hlavou.

Pospíchaly k lesu cesta necesta. Vyprovázel je Pařízkův pokřik: „Nemějte strach, meze sou mokrý!“

Eliška s Růženou zastavily u prvního stromu, vysunutého průzkumníka lesního porostu. Boty promáčené, nohy špinavé a popálené od kopřiv. Konečně zaslechly hovor.

„Jsou naživu!“ oddechly si.

Blížily se po hlase k posedu. Co tam vidí? Franta a Bohouš vedle sebe v družném objetí, střídavě si půjčují láhev.

„A zabijeme našeho pašíka, má už... škyt... sto dvacet!“

„Franto, to bys mě naštval. Vdávám jedinou dceru, tak zabijeme našeho pašíka, a basta. Eště bys mě pomluvil!“

„Já tebe, Bohouši. Nikdy!“

V tichu lesa zářijový podvečer uviděl usmíření bystřických Monteků a Kapuletů.

OBDOBÍ SUCHA

„To sou vedra, co?“ prohodil Tonda k sousedovi, který právě dorazil za pomoci hole k lavičce na návsi. Sedávali ve stínu lip, diskutovali o politice a ženských, poslední dobou spíš o politice, vzpomínali, jaké to bylo, když byli mladší a patřil jim svět.

Jarouš Adolf opřel hůlku o žlutou lavičku a opatrně se posadil vedle Toníka Málka.

„To tedy, jestli nezaprší, tak nevím..., naši, když tu byli posledně, říkali, že ve studni už je vody na jednu skružeň.“

„Jo, jo, jako s sedumačtyřitátym,“ zasnil se Toník a nad hlavou přizvukovala hejna včel, která si odskočila na lípy na návsi.

„A ty k tomu ještě kouříš takovej sajrajt,“ narážel Jarouš na doutníky, které si Toník při svém věku neodpustil. Začal kouřit ve válce, v té první. Chybělo pár měsíců do návratu z vojny, a že aby ještě počkali, jak se to vyvrbí. A pak se to semlelo v Sarajevu. Zůstal další čtyři roky. Přinesl si odtamtud památku. Šrapnel, vlastně střepina, se potvora zasekl do levýho bérce. Měl štěstí, že mu neufikli nohu.

„Ty mluvíš jako doktor. Taky furt, abych nekouřil, ale copak to de? Kouřím od čtrnáctýho a i za druhý války jsem tabák tajně pěstoval, abych měl co žvejkat, a teď, když mám důchod, tak ho budu podle tebe skládat do štrůzoku. Kdepak, ať z toho ještě něco mám. Mladý to seberou, chalupu prodaj lufťákům a starýmu dědkovi ani kytku na hrob nedaj.“

Perspektiva života pro mladá manželství se v Bystřici rovnala nule. Pracovní příležitost nabízelo pouze družstvo a ten, kdo tady nevyrostl, utíkal odtud. Bylo nemyslitelné, aby si do vsi někdo přivedl nevěstu navyklou na komfort města, kde stačí otočit kohoutkem, a teče teplá voda, v zimě se vstává do teploučka a nemusí se ráno prokousávat sněhem, aby člověk došel k zastávce autobusu, vzdálené dva kilometry. Mladí utíkali z Bystřice. Prodávali houfně chalupy po předcích a jen několik z nich našlo cestu do vsi v sobotu a v neděli.

„Ty aby sis to nezdůvodnil,“ špičkoval na oko Jarouš. Hádali se, dělalo jim to dobře. Jarouš aspoň vypadl z chalupy, kde četl noviny a poslouchal rádio. Užíval invalidní důchod od svých pětačtyřiceti. Dělal na dráze, za války to byla jistota. Jezdíval domů ze stanice na kole. Tenkrát to ani jinak nešlo. Když uviděl v zatáčce auto, uklidil se ke straně, ale řidič si vypil, řítil se cestou zatáčka nezatáčka. V nemocnici řekli Anežce, že je to moc zlý. Probrečela celou noc. Měl tuhý kořínek. Zůstala mu hůl a starostlivá Anežka. Jenže i tu ztratil před lety.

„Heleď se, ty smrkáči,“ Toník měl o nějaký ten pátek navrch a při každé příležitosti to dával znát, „ty si myslíš, že ten kouř mně zkrátí život. Kouřím, a devadesátka je za mnou. Jsem ještě fit. Vždyť já bych moh...,“ zadýchával se při dlouhém monologu.

„Skály lámat,“ pousmál se Jarouš a oba pozorovali mladou Janu Roubalovou, jak jede přes ves na kole. Krátká sukýnka s letním barevným potiskem vlála při jízdě kolem dívčích stehen a dvě tenká ramínka budila fantazii odpočívajících důchodců.

„Nazdar, nazdar!“ pokyvovali hlavami. Jana si raději přidržela sukýnku, která se povážlivě zvedala tak, že z ní staříci nespouštěli oči.

„To já, když mně bylo dvacet, posekal jsem celou louku u lesa, a kosou. Vždycky když jsem šel na to, tak přes noc sprchlo. Nevím proč, ale vždycky to tak bylo. Když jsem vzal kosu...“

„Jenže dneska bys už, dědku, ani tu kosu neunes.“

„Já jo, to spíš dneska ty mladý. Ten můj zeťák všechno jen s tou sekačkou. Kosou jen tak pošolíchal příkopy, a že prej ho loupá v kříži.“

„Dneska ty mladý, třeba jako tady Mirkova paní. Takový vedro, doma sušení, a vona honem na rybník a celý vodpoledne se tam povaluje. Že je to prej zdravý.“

„Má to škodlivý záření, nějaký paprsky, psali to v zemědělkách, ale ty mladý si myslej, že maj patent na rozum. Až jim bude tolik co nám, tak uviděj.“

„Jen aby už konečně sprchlo,“ otřel si vyprahlé koutky Jarouš. „Podle předpovědi pršet nebude, říkali to v televizi.“

„Ále,“ mávl rukou Tonda, „ty tomu tak rozuměj. Já si vždycky po Vánocích píšu do kalendáře, jak bylo, a každej den po Štědrým dnu je rozhodující pro počasí na jeden měsíc. A na červen bylo jasno, mrzlo, ale k večeru se to nějak pokazilo, takže myslím, že bude pršet.“

„Jen jestli,“ namítl Jarouš. „Voni na to maj družice a laboratoře, lítá to tam pořád,“ ukázal rukou nahoru.

„Lítá, lítá, a počasí se zblázní jako vloni. Copak to je nějaká zima? Bez sněhu. To já pamatuju v patnáctym v Karpatech. Chlapům umrzaly nohy a náš landvérák, podělanej za ušima, se z tý zimy zbláznil. Když měl jít do šturmu na bodáky, tak vyběh ze zákopu, jak byl skrčenej a promrzlej, dostal to, sotva udělal dva kroky. Když jsme ho táhli zpátky, ruce měl rozhozený, zmrzlý, jak tam spadnul.“

K válce se vracel často. Když žila Fanda, křičel na ni ze spaní: „Mámo, vem děti a utíkej do vsi. U lesa sou vojáci!“

„Co blázníš,“ čílila se Fanda, když celý propocený procitl ze sna. Válka ho okradla o mládí. Nejlepší léta prožil v zákopech. Když se vrátil domů, zase samá práce. Až teď má pokoj, ale raději by vzal kosu a šel sekat palouk u lesa. Třeba by začalo pršet.

„Zas už zapaluješ další,“ vyčítal Jarouš. Nesnášel kouř, dráždilo jej, když pomocník při dlouhých nočních službách kouřil. Sám tabáku nepřivykl a služby byly dlouhé. Stanicí projely jen dvě soupravy, jedna před půlnocí vezla dělníky z odpolední a druhá časně ráno vezla chlapy na ranní. Noci bývaly chladně lhostejné, jenže to se těšíval na Anežku, na pouť a večerní tancovačku ve Lhotě. Nebyli ještě svoji. Byl mladý, zdravý a silný. A ta muzika. Dneska si mladý pustěj kazety, člověk nerozumí vlastnímu slovu. Kdepak, to oni pěkně um ta ta um ta ta.

„Ty seš jako nebožka,“ ohradil se Toník. O svátcích nebo narozeninách se sjely děti a vnoučata. Přivezly lahvičku pro zahřátí, však mu ji doktor nezakazoval: „Jen si dejte, pane Málek, aspoň vám to po ránu rozproudí krev.“ Jenže babka se bála, že moc pije, a tak si ji schovával u králíků za senem a při krmení si lokl, aby nikdo nevěděl. A těch viržinek a doutníků. Portoriko. Havana. Tabák do fajfky.

„Děti, děti, vy nemáte rozum!“ díval se na hromádku rozbalenou z lesklého papíru: „Já to ani do smrti nevykouřím!“

Jenže za pár neděl loudil na Fandě: „Kams schovala ty doutníky, co přivez Václav?“

„Všechno jsi vykouřil!“ vyčítala Fanda.

„Bábo, nelži, já vykouřil sotva krabičku,“ a tak to šlo rok co rok, svátek co svátek.

„To sou vedra,“ pronesl Jarouš. „Já ani nepamatuju, kdy naposledy sprchlo. To muselo bejt nějak...,“ všimli si, jak se na náves blíží Franta Materna. Kosa na rameni svítila na dálku.

„Tak deš na to, Fanouši?“ ptali se dědci.

„No jo, schne to samo, zahradu mám usušenou, tak ještě ten váš palouk u lesa,“ v kapse modráků zvonil brousek.

„Tak to do rána sprchne,“ tvrdil Tonda Málek.

„Nestrašte, dědo, ať to ještě pár dní vydrží,“ uklidňoval se Franta.

„Předpovídaj teplo, v televizi to taky říkali,“ zapojil se Jarouš.

„No tak vidíte,“ šel si po svých Franta.

„Ty aby ses z tý televize nepotento,“ rozčílil se Tonda. „To bych rád věděl, kde ty mladý berou tu vodvahu.“

„Taky jsme bejvali takoví,“ přizvukoval Jarouš.

„No jo,“ politoval se Toník a natáhl z doutníku.

Večer, když se měsíc políbil s tmou, začalo padat na bystřické zahrady dešťové nadělení. Na střechu stavení Tondy Málka bubnovaly mohutné kapky, ale staříka neprobudily. Po nocích válčil a snil o tom, jak bude zase sekat palouk u lesa. Jen co bude podruhé mladý.

ZÁHADA STOLETÍ

Vdova Marie Šádková zavřela slepice, vyprovodila na zápraží kocoura a pospíchala do vytopené světničky ve dřevěném domku na kraji Bystřice. U kamen bylo příjemně, i když podle kalendáře, hlásajícího příchod dubna, by nemělo být venku třeba zimníku. Pořekadlo o březnu za kamny padlo na úrodnou půdu. S večeří si Marie hlavu nedělala. Seschlé osmdesátnici stačil kousek chleba nadrobený v kafi. Večer se natahoval a vdova žijící devátý rok sama nemohla přivyknout tichu. Jak bývalo v chaloupce veselo, když nebožtík manžel pustil televizi na plné pecky. Nerozuměla sportovním bláznivinám, vyčítala Josefovi, že pro hluchotu obtěžuje lidi až na návsi. Jenže dneska. Ticho. Klid. Celou noc. Než kohout přivítá nové ráno. Noviny odebírala, ale četla výjimečně. Oči jí nesloužily, a tak jedinou zábavu poskytovala televize. Častokrát se po půlnoci probudila, na obrazovce bílo. Usnula, aniž by se dozvěděla, kdo je vrah. Poslední dobou při detektivkách raději přístroj vypíná. Bojí se sama v chalupě a slýchává za oknem prapodivné zvuky. Občas se svěřila ženským u prodejny. myslely si, že má halucinace ze samoty a stáří.

„Večer u mě zase byl!“

„Kdo, paní Šádková?“ smály se.

„Ťukal na okno a chtěl dovnitř.“

„Babi, vy se ještě odbudete.“

„Křikla jsem na něj, pohrozila holej, mám ji hnedka u postele.“

„Paní Šádková, nekoukejte tak dlouho na televizi. Plete se vám to v hlavě!“

Sama nevěděla, zda je vše sen, nebo skutečnost. Stávalo se jí, že rozmlouvala s manželem, rozuměla každému slovu a pak... rány na okno. Děti nevěřily. Dávno se osamostatnily, udělaly z Marie babičku, a dvakrát už dokonce prababičku. Žijí ve městě a na neděli přifrčí na chalupu. Poklidí, pomůžou, všechna čest, dokonce nabízely: „Babi, pojeď s námi! U nás ti bude dobře!“

Nenechala se zviklat: „Tady jsem se narodila a tady umřu,“ odpovídala na naléhání. „Já v těch vašich věžákách ani neusnu. Nohy mně votejkaj a potom, kdo se postará o havěť?“

Na Vánoce pobyla týden u dcery. Sousedky se o malé hospodářství postaraly, ale už druhý den se nemohla dočkat, až bude ve svém. Ve vsi zašla k sousedkám na kus řeči. Božka byla stejný ročník. Zažehrala si na mladé a k večeru se vracela veselejší.

Jenže pak se začala dít ta podivná věc s penězi. Dvacátého pošťák přinesl důchod. Zaplatila inkaso a zbytek uschovala do hrníčku. Dělávala to tak vždycky. Peněz neměla na rozhazování, ale nestěžovala si. Ošacení ani boty nekupovala.

„Nestačím roztrhat, co mám, než přijde poslední hodina,“ a tak většinu projedla. Nějakou stovkou pamatovala na uhlí a ještě občas podstrčila padesátku vnoučatům.

„Babi, proč to děláš?“ napomínala dcera. „Vždyť mají všechno!“

Poslední dva měsíce nevystačí. Udělala sotva jeden velký nákup, podruhé přikoupila pár drobností, a peníze jsou fuč. Dceři se bála cokoliv povědět, zase by začala s přemlouváním.

„Vidíš, babi, už ani nevíš, kam si dáváš peníze. U nás by ses nemusela o nic starat!“

Sklerotická nebyla, jenže pětistovka se vypařila. Na dveřích ani stopa násilí, klíč u chléva nade dveřmi je na místě. Podezřívat sousedky? Venclová se občas zastaví, ale ta? Kromě ní přijde Božka, ale ta je chudák trop na nohy a přes zimu se nepustí z chalupy. Ještě štěstí, že se k ní přistěhovala po Vánocích dcera Marta. Občas přijde k Marii na televizi. Vypijí kafe, popovídají si. Závidí Božce takovou dceru, a to si stará kamarádka stěžuje, že pořád někde běhá, ani se doma neohřeje.

Tak kdo? Televizi vypnula. Zase politika. Celý život prožila na poli a ve chlévě, starala se o děti, neměla na politiku čas. Ráda se dívá na Pepíčka Zímu na Vlachovce, líbí se jí filmy o přírodě a u obrazovky procestovala svět, ačkoliv z Bystřice paty nevytáhla. Ke všemu je teď všude plno amnestovaných. Ženské říkaly, že na Újezdě vykradli hájenku.

Však je opatrná. Nedávno povídá Martě: „Já mám z těch lumpů strach, ale už jsem chytřejší, už si nenechávám klíč pod prahem. Dávám si ho pěkně nade dveře u chlíva.“

„To děláte dobře, paní Šádková,“ přisvědčovala Marta.

„A co ty, Martičko, kde pořád běháš? Seš v penzi, a když přijdu za Božkou, tak seš v jednom kalupu, hned šátek a pospícháš ven.“

„To víte, musím do města. Mám po manželovi nějaké vyřizování, chození po ouřadech...“

„Ouřadujou vesele,“ pokyvovala hlavou Marie,“ ale posvítit si na ty darebáky, co vokolo kradou, na to sou krátký.“

Došlo jí to. Peníze krade amnestovaný. Vyčíhá si, když jde pryč, a ukradne důchod.

Zvenčí uslyšela kroky. Škoda, že nemůžou zůstat děti na noc. Daly by jí za pravdu. Ze soboty na neděli spal zeťák v Bystřici. Však se něco nadělal s tím výkopem za barákem, ani to nestačil dodělat. Ještě že výkop přikryla, aby tam tak spadla slepice nebo kocour.

Zabouchání na okno. Lekla se. V okně rozpoznala bílý šátek.

„Húúú!“

Instinktivně sáhla po holi: „Jedeš!“

„Jsem duch, húúú, jsem tvoje špatné svědomí!“

„Jedeš!“

Hlas se jí chvěl. Bála se pohnout. Přelud zmizel, aby se za okamžik objevil v okně ze zahrádky: „Húúú!“

Trnula hrůzou. Srdce bušilo: „Co jsem komu udělala? Bože, bože, za co mě trestáš?“

„Pomóc! Pomóóóc!“

Přízraky se vytratily. Zůstalo úpěnlivé volání. Jenže teď ven? Co kdyby tam na ni někdo..., husí kůže jí naskočila po těle. Volání neustávalo. Nemůže zůstat v chalupě, když někdo potřebuje pomoc. Vyzbrojena holí přece jen otočila klíčem. Studený vzduch pohladil obličej. Na dvorku bylo mrtvo. Naříkavý hlas vycházel odkudsi za chalupou.

„Je tu někdo?“ váhavě se zastavila na rohu.

„Pomozte,“ prosil známý hlas.

V místě, kde byl provizorně překrytý příkop, ležela zablácená Martička. Levou rukou hladila holeň, v pravé ruce svítil bílý šátek.

„Martičko, proboha, co tady děláš?“

„Ale...,“ křivila tvář. Bolest zabránila vymyslet další lež do série.

„Martičko, snad ses taky nepolekala toho... toho strašidla. Představ si, teď ťukalo na okno, muselas ho vyplašit. Svítilo baterkou a na hlavě mělo bílý šátek, zrovínka jako držíš v ruce. Ještě štěstí, žes přišla,“ stará paní se soucitně sklonila nad „dobrou ženou“.