VÁŽNĚ

NEVÁŽNĚ

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2016 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2016 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2016 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-243-8 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-244-5 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-245-2 (PDF na CD)

Obsah:

Co vyprávěl telefon.

Kořeny

Klece

To nemůžeš přehlédnout.

Sraz.

Neúplná zpráva o stavu stromů v Česku.

Černá a bílá.

Naši slavní rodáci (nová fakta)

„Magnifico!“

Divná kytka

Čarodějné pečivo

V sítích babího léta

Stále poprvé

Shoď je dolů!

Setkání s Mozartem

Komín.

Bajka

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Co vyprávěl telefon.

Prolog.

Nedivte se mi, že chci také vyprávět, že prý kmeti mají zvykové právo vyjadřovat se ke všemu. Už je mi 128 roků a za tu dobu jsem hodně zažil, stal jsem se levým i pravým uchem člověka, levou i pravou rukou, a dokonce jeho nohama. Vždyť mu je šetřím už tolik let. Narodil jsem se při šťastné větě pronesené mým otcem A. G. Bellem, „Pane Watsone, přijďte sem, potřebuji vás!“ Tu větu poslouchám rád, je v ní krásná člověčina, moc rád ji v obměnách opakuji. Osudy těch, kteří jsou neschopni přiznat, že někoho potřebují, jsou těžké i smutné. Přišel jsem i na to, proč jsou někteří lidé celoživotní pesimisté a proč si s optimisty nerozumí – setkali se totiž v nesprávném okamžiku!

Tak se spolu setkaly Anna a Jitka. Padesátnici Anně se právě oženil syn. Přinesla na pracoviště krabici s cukrovím, aby i kolegové přivoněli a ochutnali trošičku z lidské radosti a štěstí. Právě začala polední přestávka na oběd, když Anna otevřela krabici a snažila se rozpočítat zákusky na papírové tácky. Jeden jí bude chybět, ale to ještě nemohla vědět.

Přesně v témže čase vyšla Jitka z kanceláře velkého Národního podniku na chodbu. Nechtěla sem přejít z dobré práce, protože ji bavila. Jenže… právě dnes nabyl rozsudek o rozvodu právní moci. Potřebovala byt, za který se „upsal“ pracovně její muž. Bylo jí teprve dvacet šest a už na ní závisely dvě děti. Bože, co je to tady za lidi? ptala se sama sebe, když kráčela vedle nového šéfa na budoucí pracoviště. Jako ohraná deska se vracel výrok soudruha z osobního oddělení: „Pěkně jste si to vykalkulovala! Získala jste náš byt zadarmo.“

„Jsem Jezíková... Andula,“ představila se Anna Jitce a obě se vzájemně přeměřily. Anniny brýle se zlatými obrubami působily asi hodně úřednicky, a tak se Jitka při představování tvářila kysele.

Všichni noví Jitčini kolegové i šéf zasedli k umně naimprovizovanému dlouhému stolu. Anna začala nalévat svatební červené i bílé víno. Byla až přehnaně bujará a hýřila vtípky, pravda ne vždy s chytrou pointou. Když trochu opožděně přisunula svůj tácek Jitce a řekla: „Oslaďte si život, třeba to máte zapotřebí!“ zněla ta věta Jitce ironicky a vtíravě. Odsunula tácek zpět. „Dík, nemám to zapotřebí!“

„Jezinko, vemte telefon...“ a „Jezinko, vyřiďte to...“ to slyšela Jitka v tomto i dalších dnech mnohokrát od šéfa i kolegů. Ať byly úkoly sebeotravnější a mnohdy se podobaly „šikaně“, slýchávala Jitka Stejnou Anninu odpověď: „Já to ráda udělám, odnesu, zařídím…“ atd. Jitka měla Anně za zlé, že příliš „leští kliky“, a proto mívá vždy největší prémie. Nadarmo jí neříkají Jezinka, té drbně, já bych si tak říkat nenechala. Jako bych já nic nedělala, myslela si při pohledu na výplatní pásku.

Zatímco Jitka látala rozpočet tříčlenné rodiny bez živitele, chlubívala se Anna na dílně výhodně nakoupeným a přezlaceným Karlovarským porcelánem pro „mladé“. Zdálo se, že do Meziříčí jezdí Anna s plnými taškami až příliš často. Ale humor jí neopouštěl, ani když měla záchvaty migrény, prý je to z toho, jak moc myslí. Nemusela by být tak uštěpačná, ironická, a hlavně vytrvale naštvaná, myslela si Anna o Jitce. Vždyť je ten život za jedny peníze – ať se člověk mračí nebo je veselý.

I.intermezzo

Chtěl jsem něco udělat, ale vždyť víte, já nerozhoduji, mým posláním je sloužit. Mrzelo mě, že ty dvě si do oka nepadly. Možná si obě příliš často myslely, že ta druhá zásadně přehání. Trvalo ještě dva roky, než jsem změnil chod událostí, nepřímo, neb volajícím byl šéf oddělení propagace, kde Anna i Jitka pracovaly. Abych nepředbíhal…

Zima toho roku zaťala své ledové nehty v začátku listopadu poněkud krutěji. Tentokrát připadly oslavy VŘSR na sobotu, venku mrzlo a fičel ostrý vítr. Nebudou to mít chlapi s prapory na střechách jednoduché, pomyslela si Jitka, když přistavila stojan s vitrínou k topení. Tohle byl poslední úkol, který musela udělat během pátečního dopoledne. Snažila se přesně štětcem vykroužit všechny detaily Aurory, aby bylo na první pohled jasné, že právě tato loď vystřelila k útoku na Zimní palác.

Jezinka ve skladu přitloukala ještě poslední prapory k žerdím, aby je vítr neodnesl na místa nedůstojná. „Do konce šichty to bude všechno rozvezené, žádné toulání a dlouhý oběd!“ zavelel uprostřed dílny šéf a odjel do hlavního závodu na důležitou poradu. Ještě tam namaluji červenou hvězdu a hotovka, mínila Jitka před polednem, a potom se to stalo. Zazvonil telefon trvale umístěný na krytu topení blízko Jitčina stojanu. Běželi k němu všichni přítomní, právě dnes očekávali důležitou zprávu. Už se nikdy nezjistí, kdo podtrhl nohu stojanu, když se sápal po sluchátku.

Panel s Aurorou spadl a přímo na malbu se vylila celá plechovka červeného latexu. „Máš průser!“ řekl hlavní výtvarník a šel si zapálit. „Nezávidím,“ zdůraznila kolegyně Jana a šla ke své práci. Jitka stála ochromeně nad tou zkázou, nešlo pouze o prémie, v době normalizace tohle bylo na kárné řízení a možná i vyhazov. „Pod vodu, rychle!“ probrala Jitku Anna. „Osušíš to a znovu překryješ, neboj!“ Obě přetáčely panel pod sprchou. „Tahle červená, to je prevít, co se nejvíc zažírá, hned tak se jí nezbavíš,“ zhodnotila situaci Anna. Dvojsmyslnost Jitka pochopila i přes slzy, její úsměv byl spíše šklebem. Zatím co Jitka sušila fénem skvrnitou plochu panelu, rozebírala Anna ve skladu provizorní pult na skládání vlajek.

„Podívej se na tu krásu,“ hýkala Anna šťastně, když odvolala Jitku od sušení. O prapory opřený stál panel stejných rozměrů, s postavou Lenina před vlající rudou drapérií. „Nechci radit, ale opraš to a přepiš rok, nalep zlatý srp a kladivo, a máš VŘSR jako vyšitou.“

„Co tomu řekne šéf?“ přemítala Jitka. Anna se usmála: „Toho já zpracuji, neboj. A ostatní soudruzi? Mají jiné starosti, než aby si pamatovali kdy a kde co viselo. A už nebreč. Chudý být a smutný k tomu, to už je na smrt!“ „Vřelý dík, Aničko!“ zaznělo, když toho dne spolu prošly přes píchačky. „Rádo se stalo,“ řekla Anna a obě se nahlas rozesmály. Zdálo se jim, že na ně Lenin přes sklo mrknul. Často v průběhu dalších pěti let znělo oblíbené Annino heslo i v den, kdy Anna odešla do důchodu. Napsaly si pouze jednou, každá měla svých trampot dost. Jitka s dětmi vlastními a Anna nevlastními. Ale tohle tajemství si Anna nechávala pro sebe. Tady by příběh mohl skončit, ale osud rozhodl jinak.

II. intermezzo

Každý z lidí má svoje tajemství života, to cizím nevydává. Mohli by se učit jeden od druhého, ale chtějí? Lidi jsou jen lidi, špatně naslouchají a dobrým radám nejméně. Třeba takovým, že s úsměvem jde všechno lépe. Uplynulo dvacet pět let. Příběh pokračuje opět mým přičiněním, začalo to vyzváněním mobilu v kuchyni.

„Přijeď za mnou, mami, jsem na úrazovce v nemocnici a potřebuji tě!“dozvěděla se Jitka před polednem nad prkénkem plným cibule. Oči se jí rozslzely ještě víc. „Neboj se, mami, je to jenom ruka a už jsem po operaci. Potřebuji přivézt nějaké věci a vyřídit, co jsem nestihla, pár dnů si tu pobudu,“ pokračovala dcera Zita. Ach jo, ty děti, vzdychla Jitka a snažila zastavit třas rukou, čím jsou starší, tím větší problémy! Ruce se jí třásly při vybírání ovoce v supermarketu i při jeho přendávání do plechové skříňky nemocničního pokoje. V takové chvíli má člověk starosti o vlastní a ne o cizí lidi, ale přece jen… nepřeslechla jsem se? Na malý okamžik měla dojem, že hlas pacientky u okna zná. „Pojď ven, vždyť mohu chodit,“ řekla Zita, „tady je přenávštěvováno!“ Sedly si do společenské místnosti s televizí, všechno si vypověděly a pohladily se, nakonec se Jitka přece zeptala. „Jo, ty myslíš tu babču z Meziříčí? Tu prý shodil, jak ona sama řekla, ořech ze řebříku. Také jí včera operovali a dlouho, měla to škaredě zlomené v krčku. Když se probrala z narkózy, byla samý vtípek. Prý chudý a nemocný být a smutný k tomu, to je na smrt.“

„Zituš, zítra jsem tu jako na koni, jo a pozdravuj ode mě tu babču, jestli si vzpomene, že jsme spolu kdysi dávno pracovaly.“

V neděli, v čase návštěv se probudila pacientka na prostřední posteli a zaskočila Zitu otázkou úplně banální: „Kde je ta paní, co tu ještě včera večer ležela?“ Jitka dobře postřehla úlek v očích své dcery, něco nebylo v pořádku, přestože Zita klidně odpověděla. „Museli ji v noci znovu operovat a odvezli jí na jiný pokoj.“

„To je škoda, byla s ní taková sranda, potřebovala bych jí tady, dnes za mnou nikdo nepřijde, lezou na mně divné myšlenky,“ řekla pacientka s okružím na krku.

Paní Jezíková si na tebe, mami, dobře pamatovala. Také na tvoje těžké živobytí s námi, dětmi, říkala, že se ti obdivovala, jak bojuješ s osudem sama. Snad proto, že ona manžela měla a vlastní děti ne. Vzali si do pěstounské péče dva puberťáky, malé děti jim dát nechtěli, že prý už jsou staří. K jednomu z nich se potom jako vdova odstěhovala a druhému přenechala byt. Nebyl na ní hodný on ani její snacha.“

„Jak to, že se ti Jezinka, jak se jí říkalo, tak moc svěřovala? Ke mně moc sdílná nebyla a dělaly jsme spolu sedm roků,“ posteskla si Jitka nahlas.

„Měla teplotu a teprve v noci si stěžovala na bolesti. Mluvila šeptem, ale muselo to být zlé, protože jí přeložili na pojízdné lůžko a odvezli. Já už nemohla usnout a šla si ve dvě ráno na sesternu pro prášek. Slíbila jsem sestře Stáně, že to nepovím, ale tobě to říct můžu. Ta tvoje Jezinka v noci zemřela! Volali synovi, aby si dnes přišel pro věci. Nechtěla jsem rozrušit tu paní s nalomenými krčními obratli, ona má strach, že ochrne.“

Obraz rozesmáté Anny nad umytou Aurorou v srdci Jitky zjasněl.

Doslov.

Jako telefon musím někdy sdělovat i špatné zprávy, ale takový je člověčí úděl. Trudnomyslné Jitky nosívají problémy ještě těžší, než ve skutečnosti jsou. Jsou však lidé, kteří i v posledních chvílích života dokážou podržet své souputníky a smát se té zubaté potvoře – je to ale odvaha!

Kořeny

Někdy, když uléhám, slyšívám bzukot včel. Kde by se tu vzaly, říkám si, ale potom přece jen vstanu a jdu prohlédnout okenní rám. Možná vosy? Nic tu není, mumlám pro sebe, máš, holka, halucinace a opět uložím své unavené tělo zpět. Teprve před posledním nádechem do tmy začínám chápat, že ten vtíravý bzukot je hlasem Univerza. Potom se moje duše vydává hledat prameny čisté a pálící chladem, neb celé dlouhé roky žíznila. I moje postel se proměňuje, stává se velkou střižnou a já jsem režisér, který otvírá truhly plné zasutých příběhů v propletencích z celuloidu. Zrovna teď mi uvízlo v ruce pár smyček z doby, kdy se slunečními palouky a smaragdovými lesy netoulali bezdomovci a vrazi, které vypudil z jejich obydlí Velký Šašek.

Letos v dubnu mi bylo deset let a po prázdninách vkročím do třídy měšťanské, jak to říkají obě moje babičky. Nevím, co to znamená, ale už půjdu do pětky. Jenže to je hodně daleko, mám celé prázdniny před sebou. Dnešní nudné rady mamky při balení kufru ještě strpím, ale zítra, zítra mně táta předá i s kufrem babičce a potom…!

Konečně sedíme ve vlaku, otec zapředl hovor se spolucestujícím na protějším sedadle o politické situaci, nechci to poslouchat a tak sleduji krajinu i města kolem vlaku, občas mne vyruší ze zaujetí hurónský smích otce nebo přidušené nadávání pána naproti. Je mi to protivné, doma přece takový nebývá, myslím tak přátelský a usměvavý. Doma jenom mudruje, poroučí, nadává mamince a mně někdy i bije. Vlastně ani nevím za co.

Cesta ubývá a já cítím, jak mi nějak rychleji, před vysednutím z vlaku, bije srdce. Už abychom tam byli! Ale otec vleče kufr a důstojně trpí moje odbíhání z prašné cesty k poli, lákají mě chrpy, koukol a vlčí máky. Za chvíli jich mám velkou kytici.

„Na co škubeš ty kytky, stejně ti, než dojdeme, zdechnou,“ míní otec.

„No, přece pro babičku, na uvítanou!“

„Hm, ta je na ně tak zvědavá, mají jich plné pole!“

Divím se v duchu, že nějak nechápe mou snahu babičce také něco dát, pokud vím, od našich nikdy nic nedostává, vždycky přijedou s tímhle kufrem prázdným a plný odvážejí, určitě tomu tak bude i zítra, až bude otec odjíždět. Cesta přes dvě vesnice a pole je pro mě úmorná, ani ne kvůli vedru, ale těšení.

Chvíle, na kterou jsem se těšila celý dlouhý rok, je tu. Babička doma není, šla ke studni pro vodu, nechávám zpoceného otce ve stavení a běžím. Neběžím, letím. Důvěrně známá postava nese dvě vědra, ale postaví je na zem, aby zadržela můj nápor.

„Babičkoó!“

Popadnu tu barchetovou hnědou sukni a úplně se v ní ztrácím. Babička mi ukazuje své dva přední a jediné zuby ve šťastném úsměvu a přitom mně hladí po hlavě.

„No, no, ty divoško! Tak už tě táta přivez?“

Je mi tak sladce, proměnila jsem se v kůzle, to je asi tím pohlazením, doma mne nikdo nehladí. Můj pohár radosti však ještě plný není.

„Mámo, tady jsem ti přivezl k výkrmu ještě jeden krk,“ řekne otec při vítání se s babičkou.

To si piš, říkám si, nebudu už každý den jíst škubánky nebo rajskou. Tu nenávidím. A kolínka taky!

Babička uvařila oběd, děda zabil a vykuchal dva králíky, táta mezitím natrhal nějaké třešně na zavařování a já si prohlédla svou loňskou zahrádku. Ohrazená půda je jenom moje a můžu si tu pěstovat, co chci, hned zítra provedu základní práce. Toho území mám mnohem více, ale na prohlídku půjdu až zítra. Patří mi totiž spousta palouků i pěšin, stromů a zákoutí, kam nikdo jiný nechodívá.

Vracím se ze zahrady a slyším, jak děda vzrušeně diskutuje s otcem. Zase politika a zase se pohádají! Nevšímám si dění v domě a raději běhám za babičkou. Musíme dát vodu a krmení králíkům, potom ještě praseti, babička nasype zrní do korýtka slepicím a také dá zbytky od oběda Punťovi. Punťa sice poslouchá jen dědu, ale jinak je fajn. Než si táta zabalí všechny věci do kufru, už mám od babičky reference o všech zvířatech ve stavení.

„Navečer přiženeme husy,“ vysvětluje babička, „poprvé půjdu s tebou, aby tě poznaly a ty je, ale potom to bude tvoje práce, jo?“

Zase se těším, i když se jich bojím, nějak to zvládnu, jsem přece velká holka. Vím, že musím pomáhat, mamka mi to přikázala, chápu, že zadarmo se nejí.

„Tak, Jožko, sbohem, máš dlouhou cestu a velký náklad, nebudu tě zdržovat, hlavně abys došel na vlak včas,“ řekne děda otci, který mne nezapomene před prarodiči upozornit, abych byla hodná a poslušná.

„My si s ní poradíme, neboj, ona je šikovná,“chválí mne babička.

„Všetečka je to a nedobrota,“ bručí otec a vykračuje z vrat.

Musím jej povinně vyprovodit až k pěšině lesíkem, nerada, ale musím mít jistotu, že se už nevrátí. Dostávám poslední ponaučení, znám to již nazpaměť, hrabu netrpělivě teniskou v jehličí pěšiny a dívám se do země. Cítím, že by mi nejraději dal pohlavek předem, ale podívá se na hodinky a vykročí.

Teď je moje štěstí úplné, jsem totiž volná. Celé dva měsíce budu bez dozoru mých neomylných a skvělých rodičů. Hurá!

Prázdniny proběhnou podle obvyklého a zažitého scénáře. Nevadí mi to. Například zítra a pozítří budeme mezi poklízením zvířat trhat s babičkou třešně a v pátek je půjdeme do města prodat na tržiště. Bylo to tak i loni. Nemám sice svou vlastní postel jako doma, spávám mezi babičkou a dědou uprostřed manželských postelí, ale když chci, smím si ustlat na peci, tu já miluji, i když mám záda ráno otlačená od tvrdých kachlíků. Dnes však budu spát s nimi, dělá mi dobře, když v ranním pološeru cítím sesmeknutí babiččina těla z postele, vím, že jde krmit zvířata, ale já smím ještě spát. Mám přece prázdniny! Z té blaženosti okamžitě přichází spánek tak tvrdý, že vůbec nikdy neslyším vstávat dědu. Když se proberu, protože mně sluníčko šimrá na nose, sedí děda u stolu, láme si chléb do kafe a mlaská.

„Nu, chutě vylez a dej se do pořádku, jedeme dělat za „Vinopalnu“ seno, nebudeme čekat, až se hraběnka vyspinká!“

Chci k snídani totéž, co má děda, musí to být moc dobré, když tolik mlaská. Snažím se také mlaskat, ten chleba je strašně dobrý, u nás ve městě takový neprodávají. Babička chystá bandasku s kafem na pole, přidá do koše půlku chleba, dědovi dvě piva a slaninu, pro nás hrnek se sádlem a sůl. Když jedeme řebřiňákem na pole, připadá mi to náramně zábavné a klimbám do rytmu drkotání kol nohama. Potom obracíme s babičkou seno, děda seče trávu, divím se, jak mu to jde a tráva se pěkně pokládá, přesně tam, kam děda potřebuje. Jeho sepraná, vojensky zelená košile je na zádech úplně promočená. Bodejť, je strašné vedro. V poledne sedí babička i děda na mezi, krávy se popásají u lesa a já jsem tak unavená, že si po obědě na tu mez lehnu a okamžitě usnu. Probudili mě mravenci. Babička obrací a shrabuje seno sama, děda dělá kopky, všechno jde jako po drátku. Za loukou je žabí rybníček a tak si tam jdu namočit pusu i nohy. Je tady spousta zajímavých věcí. Žáby i pulci, motýli a jiná havěť, ti všichni si se mnou chtějí hrát. Docela jsem zapomněla na práci. Mám trochu špatné svědomí, a tak se loudám zpátky. Jak to, že mně nikdo neshání a nevolá? Děda už nakládá vidlemi kopky sena, krávy neochotně popojíždí a babička se na mně směje.

„Tak poběž, tulačko, nebo tě tu necháme! Ještě musíme otrhat ty chrupky, víš?“

Obě se vezeme domů na fůře, je to velká loď a mému žaludku se to houpání pranic nezamlouvá. Dát seno na „hůru“ je pro dědu hračka, my s babičkou cpeme seno pod hambalky, a když sebou s velkou náručí praštím o cihlovou podlahu, směje se babička tak krásně, že mně to ani trochu nebolí. A zase krmit zvířata! Děda kydá hnůj a při tom má nalepenou „Partyzánku“ na rtu, babička nosí vodu do žlabů. Divím se, jak mohou oba všechno tak stíhat, přece už nejsou mladí, ale asi je to baví. Nehádají se, to ne, akorát je mi divné, že děda říká babičce „bábo“, někdy také ty „Mikuláši hloupej“, ale to jen, když babička něco zapomene. Je to zvláštní, já vůbec nevím, jak se babička jmenuje křestním jménem, budu se jí muset zeptat, až půjdeme na trh.

Dneska už je neděle, mám první týden prázdnin za sebou a já pořád musím myslet na páteční cestu do města. Hlavně na to, co mi babička řekla. Vidím před sebou tu kamenitou a hlinitou cestu, nešly jsme po silnici, babička zná zkratky. Nesla plnou nůši chrupek a šla tak strašně pomalu. Už bylo skoro poledne a město daleko před námi. Bolely mne nohy, už jsem se nezastavovala u každé kytičky jako na začátku.

„Babičko, kdy už tam budem?“

„Za chvíli, neboj.“

„Jak je to daleko od nás?“

„Asi osum kilometrů, víc ne.“

„Tak daleko?“

Babička se usmívá a rukou si podpírá nůši na zádech. Je mi jí líto, ta nůše musí být těžká.

„Můžu ti pomoct, babi?“

„A jak, Janičko?“

„Třeba bys mi mohla usypat do tašky, abych taky něco nesla.“

„To by pak ty třešně nikdo nekoupil, byly by pomačkané, víš? Ale neboj, já to unesu, znám tuhle cestu, šlapala jsem jí několikrát a s husou pod paží. Víš, co taková husa umí? Vůbec se jí to nelíbilo a byla těžší než ta nůše.“

„Kam si nesla tu husu, babi, taky do trhu?“

„Kdepak, panu doktorovi, musela jsem si nechat pomoct nejméně pětkrát, abychom neměli moc dětí, víš?“

„Jak pomoct, babi, a proč?“

Nejsem už tak malá, abych netušila, o čem babička mluví, jenže taková zpověď je pro mě nepochopitelná, u nás doma se o takových věcech nikdy nemluví. Dívám se na babičku asi divně, můj údiv je plný děsu. Babička však pokračuje stejně nevzrušeným hlasem.

„Musela jsem nechat děti v nemocnici, protože bychom je neuživili, vždyť jsme byli jenom chalupníci a museli jsme ještě odevzdávat kontingent. Skoro nic nám nezůstávalo, to víš, po válce nebylo ničeho. Už jsme měli dvě děti, tvýho tátu a tvou tetu Jarku.“

„Babi a to jsi potom zase šla domů touhle cestou?“

„No jo, a rovnou na pole. A už se nevyptávej, za chvíli tam budem!“

Třešně šly na dračku, za chvíli byla nůše prázdná, koupili by i víc, naše chrupky jsou nejúžasnější třešně na světě. Měla jsem radost, když mi babička koupila oplatky a sádrovou panenku s vlásky, jenže takovou divnou radost, musela jsem myslet na ty děti. Celou sobotu jsem sbírala na poli mandelinku do láhve s petrolejem a to na příkaz dědečka, prý aby se mi nezkrátily žíly. Hrozně mně bolely nohy po tom pátku, moc jsem toho nenasbírala. Mandelinky strašně smrděly a matlaly se mi po rukách. Bylo to odporné! Ale dnes je neděle. Budu pozorovat dědu při jeho kouzelnickém čísle, teda mně to tak připadá, jako čarování.

Děda se usadil proti oknu, kam si nachystal opěrné zrcadlo a kazetu s holením. Zapnul si malé rádio a kožený pás zaháknul za madlo skříně. Dívám se, jak hladí na tom pásu břitvu. Úplně mi brní v zádech tichou hrůzou s té nebezpečné věci. Mezitím se ohřívá na sporáku voda v malém kastrolku. Potom děda nalije do bakelitové krabičky s nápisem „Barbus“ trochu vody a napění štětkou mýdlo. To už všechno znám, i onu obehranou větu: „Dala jsi králíkům?“ Nechce diváka, je mi to jasné, já se chci zase něco nového dozvědět, děda ví, že neodejdu. Chci se pochlubit, že jsem udělala i něco navíc.

„Dědečku, já jsem už posbírala i vajíčka a uložila do šuplíku.“

„Ty si šikulka, jsem na tebe pyšný, jednou ti to tady bude patřit,“ řekne děda a rázně přetře svou bradu mýdlem

„Jak to myslíš, dědečku?“

„Až budeš plnoletá, napíši barák na tebe a budeš hospodařit, vím, že máš ráda zvířata, i na tuhle práci si umíš zajít, já s tebou počítám.“

„Ale naši chtějí, abych šla studovat a něco ze mě bylo, abych prý nemusela dřít jako ty!“

Dědovi se zastaví uprostřed kroužení mýdlovou štětkou ruka a otočí se od okna.

„No, to je mu podobné, to říká táta, že? Sám odsud utek do města jako malý kluk a přesně tohle mi tenkrát řek. Na to, že tady má kořeny, dočista zapomněl. Vystudoval – a co? Kdyby nebylo gruntu, tak by umřel možná hlady. O tom jeho štěstí ve městě vím dost. Honí se jako Alík, aby vydělal pár šupů a ty pak vydal za nájem a jídlo, z kterého je marod!“

Děda už trochu zvedl hlas a také v očích má pablesky z té břitvy. Nedá mi to, abych se nezeptala.

„Jaké kořeny tady táta má?“

„Narodil se tady, Janičko, a to je v životě nejvíc! Také jsem mohl jíst koláče v Americe jako moji dva bratři, posílali krásné fotočky a peněz si tam nadělali, ale z těch všech dopisů šel smutek, věděl jsem proč. Rádi by se vrátili, už to nešlo. Já mám raději suchý chleba zde, ten mi nikdo neukradne a také nezávidí. Mám tu kousek lesa i polí a bez nich bych nemohl nikde jinde žít, víš, Jani?“

„Jo, dědo, ale já se tady přece nenarodila, narodila jsem se v porodnici ve městě.“

„To nevadí, narodil se tady tvůj táta a já, to je dostačující! A už na mně nemluv, nebo se dneska pořežu.“

Děda uchopí břitvu, nakrucuje a nafukuje tváře a já sleduji ten koncert žilnaté ruky a ostří břitvy. Asi jsem ho přece jen trochu rozčílila, protože se malinko řízl u ucha. Děda okamžitě zastavuje krvácení kamencem, čarovným kamenem s hořkou a štiplavou chutí. Potom šup k lavoru, umýt zbytky mýdla, a když děd dokončuje proceduru Pitralonem, voní tak krásně, že nasávám tu vůni až k zalknutí. Posledním magickým úkonem je zapálení „Partyzánky“ a vyfouknutí dýmu do reproduktoru rádia. Děda je fešák a vím, že po nedělním obědu odejde do místní hospůdky k Lojzovi Silnému, silnému slovem i svaly. Také já tam budu chodit během týdne po celé prázdniny, aby měl děda pivo na pole, a vždycky za to dostanu padesátník do kasičky. Celé prázdniny si budu šuškat s babičkou různé holčičí tajnosti a také se starat o všechna svoje zvířátka i záhonek s kukuřicí a hrachem. Až dospěji, budu také kouřit jako děda „Partyzánky“. Také vím, že nejhorším zážitkem v životě pro mne zůstane příchod táty s kufrem na konci prázdnin. Ale teď jsem ještě malá a mám skoro celé prázdniny před sebou…..

Filmový pásek skončil, další díly jsou potrhané nebo ztracené a já ráno odcházím do práce, kde dělám to, co mne nebaví, abych potom sháněla a nakupovala věci, které někdy ani nepotřebuji a jedla to, co nabízejí supermarkety, a vleču svůj kufr starostí, které bych neměla, kdybych nevystudovala a neodstěhovala se tři sta kilometrů dál od svého rodiště.

Klece

Už abych byla dospělá, pomyslela si Žofie, abych mohla vypadnout z této nory. Zestárlým sklem nebyl pohled na seřaďovací nádraží nijak skvělý. Uklidňoval jí i vzrušoval.

„Franto, hoď ho na druhou!“ ozvalo se z nádražního tlampače. Nárazníky vagónů do sebe narážely s velkým třeskem. Neslyšela otce přijít, v uších jí dozníval ještě poslední gong.

„Finko,“ zavolal otec, „vem tu tašku!“ a při tom si zouval jednu komisku o druhou.

„Nakrájej mi to, než se převleču,“ zněl druhý povel.

Jasně, řekla si Žofie, zase dostal v kantýně zbylé knedlíky, že jsem radši nezdrhla ven, než přišel. Udělala, co po ní chtěl, a stoupla si znovu k oknu. Cítila pálící se tuk a vůni vajíček. Otec si sedl ke starému stolu a před talířem rozložil noviny.

Proč tak mlaská? Je to hajzl, on u jídla číst může, a mně to zakazuje! Nevůlí stiskla rty, ale musela se zeptat: „Tati, můžu jít ven?“

„Ustlala jsi, zametla a máš všechny úkoly?“

„Jo, ustlala. Úkoly nemám, už žádné nedávají.“

„Měla by ses učit!“

„Vždyť budu mít samý a zejtra jsou třídní schůzky!“

„Máma ti to dovolila?“

„Jo, dovolila.“

„Do sedmi ať si doma!“

Žofie si oddechla. Dnes nebyl otec naladěn na přednášení o špatných mravech dívek, co pořád chodí v kalhotách a z vycházek se vracejí vyuzené kouřem. Již při obouvání cítila nedočkavé chvění podrážek po volnosti. Strávily s Janou dobrodružné odpoledne. Rozšířily pomocí klacků propusť malého rybníčku a zdemolovaly klukům jejich bunkr. Minule po nich kluci házeli blátem, protože je obě načapaly, jak kouří. Při zevrubném průzkumu polorozpadlé stodoly kamarádky zapomněly na čas.

Žofie přišla domů v půl osmé. Nestávalo se to často. Strach jí nedovolil rychle rozvázat tkaničky. Otec stál ve své obvyklé číhací pozici u dveří.

Když vešla, zařval: „Kde si byla?“

„Venku,“ špitla Žofie, ale ráně do hlavy uhnout nestačila.

„Podívej se, jak vypadáš, takhle vypadá budoucí hospodyňka?“

„Nebudu se vdávat!“ řekla vzdorovitě Žofie a vzduchem naletěla další trestná peruť.

„Neodmlouvej, ty parchante!“

Po obvyklé řvací scéně zasedl otec s Žofií ke stolu.

„Zítra máme s maminkou říct, kam půjdeš na školu, ale tebe to asi nezajímá!“

„Zajímá,“ odpověděla Žofie a očekávala přednášku na téma návratné výhodnosti lukrativních oborů.

„Půjdeš na ekonomku!“ zdůraznil otec svoje pevné rozhodnutí.

„Nepůjdu, nebaví mě matika!“ Žofie začala posmrkávat. V očích otce se zablesklo.

„Co chceš dělat?“

„Chtěla bych na dvanáctiletku, dělat biologii a chemii.“

„Holčičko, bez vysoké to není k ničemu a my na taková studia nemáme!“

„Tak je mi to jedno,“ odvětila Žofie a zapíchla pohled do xylolitové podlahy. Ta pasta tak smrdí a je děsně studená, pomyslela si. Nohy jí zábly ještě pod peřinou, když slyšela přes dveře hovor otce s matkou.

„Měla bys jí naučit něco pořádného, třeba plést svetry, aby se holka netrajdala!“

Odpověď maminky slyšet nebylo, zato následoval zvýšený hlas otce.

„Všechno jí dovolíš a ona ví o životě hovno!“

Hádali se v posteli a maminka plakala. Než Žofie usnula, umínila si, že si tohle nenechá od žádného chlapa líbit.

Po třídních schůzkách jí matka oznámila, že podali přihlášku na výtvarnou školu.

„Hurá!“ zajásala Žofie, „tak to budu na intru, že jo?“ Zdálo se jí, že zaslechla za okny šustot ptačích křídel.

„Moc nejásej!“ srazila ta křídla matka, „...tátu jsem ještě úplně nepřesvědčila, trval na připsání ekonomky na druhé místo, když neuděláš talentovky, víš?“

Ale slastná předtucha svobody byla tady, nedala se vymést z hlavy. Žofie před otcem důkladně radost skrývala, snad aby si to nerozmyslel. Matku trochu litovala, bude na jeho výlevy sama. Ale ona se přece může bránit! Může se dát rozvést. Psal se rok 1963.

O pět let později stála Žofie u stejného okna. Přibylo škrábanců na skle a dřevo rámu téměř holé nabízelo svou materii vodě, venku mžilo. Doba více než podvečerní nenabízela ji žádný pohled. Manžel se dosud z práce nevrátil a jeho večeře již dávno vystydla.

„Už aby se to narodilo,“ povzdechla si Žofie a utřela z bušícího spánku pomyslný pot. Pach pasty na xylolit se zařezával do nosních dírek, dítě sálo zoufalství z žil a vzdorovitě kopalo do břišní stěny.

Nebylo to poprvé, kdy nepřišel z práce domů v den výplaty. A ona mu za to porodí dítě. Živý dar lásky!

Vzpomínka na to, jak se chtěla po maturitě vysmeknout věčnému šikanování otce, se vetřela sama. Už je to dávno, co se rodiče odstěhovali a ona musela vybojovat na úřadech právo zůstat v tomto bytě. Podmínka zněla – vdejte se! Rozhodla se tenkrát rychle a dospěla.

Podívala se na starý budík, bylo deset hodin a Žofie si byla jistá, že manžel dnes domů nedorazí. Zase přespí u nějaké soucitné návštěvnice hostinců, ochotné utěšit jej. Žofie se rozplakala. Přísahala mu pomstu. Věděla, že nebude pořád vypadat jako had, který pozřel příliš velké sousto, potom budou síly vyrovnány.

Dny odtékaly slzami ponížení i vzdoru do kapesníků, až přišel den porodu. Ve dni, kdy Žofie porodila manželovi dceru, slíbil novopečený otec, že přestane pít a zahýbat. Za krátký čas se pauzy příchodů stále prodlužovaly. Těm dvěma, malé i velké, zbývaly čtyři zdi. Velká plátna. Svědci milostných vzdechů, nadávek i ran. Vrstvy starých nátěrů hlinkou pozřely všechny nepravosti a začaly vypouštět zpět svůj jed do morku kostí svých obyvatel.

„Proč se pořád takhle žereme?“zeptal se manžel ve slabé chvilce kocoviny.

„Je to tím bytem,“ odpověděla Žofie, „nedá se tu dýchat! Možná kdyby se vymalovalo a natřela okna?“

„Blbost!“ zachraptěl manžel a brzy odjel pracovat do vzdáleného města za příslib nového bytu. Odluka trvala příliš dlouho, narodil se ještě syn. A potom konečně všichni odjeli poloprázdným stěhovacím vozem.

„Nejezděte tam,“ řekl řidič stěhováku, když přebalovala na odpočívadle batole, „tam vám nikdo nepomůže!“ Ale Žofie věřila v jiný vzduch a jiné nebe.

Představovala si ty nové zdi a nová okna, čistou malbu čistých předsevzetí.

„Když naplníme nové zdi hezkými slovy, budeme mít hezké sny,“ prohlásila o něco později k manželovi a nevadilo jí, že nemají na nový nábytek. Manžel jí objal a zašeptal něco o novém dítěti.

Nesouhlasila. Chtěla víc, protože měla nové zaměstnání. Po práci stávala u okna a hlídala děti. Manžel měl nové kamarády a chodil do nových hospod. Hezkých slov ubývalo a skla šedla tisíci pohledy, zda se muž vrátí ještě dnes z práce.

Nové dítě nenechali narodit. Bylo odloženo do kbelíku vedle chirurgického stolu. Nové zdi nasákly výčitkami a smutkem, kouřem z cigaret i alkoholu.

A také nenávistí!

Jednou přišel muž z hospody a do těla Žofie zabodl nůž, protože už ho nechtěla. Vrátila se z nemocnice a nepostavila se k oknu. Vyšla na balkon. Zaslechla křídla. Byl to dravec, měl hnízdo na střeše paneláku. Slyšela jejich svist i u soudu. Rozvedli je. Zdi, načichlé krví, zachovávaly svůj pach i dalších dvacet let, začala je nenávidět. Děti dospěly a odešly.

„Už abych odsud vypadla,“ řekla Žofie jinému muži a ten jí odvedl do svého domu.

Vyměnili si prsteny a pot těl, názory i povahy. Ona přestala být buřičkou a on snílkem. Na malý okamžik začala věřit v lepší časy. Ale je těžké stát u cizích oken. I stěny byly nepřátelské. Někdy v noci slyšívala jejich šepot: „Nemáme rády ztroskotance a tulačky! Odejdi!“

V takových chvílích Žofie vzpomínala na jiné zdi a jiné okno, viděla u nich sedět hodně starou ženu a slyšela, jak říká: „Už abych byla mrtvá!“

Žofii vždy pokryl studený pot. „Proč, mami?“ ptávala se.

„Bolí mě nohy, už nevydržím stát a je mi jedno, co se děje venku. Dyť je to pořád stejný, nemá to cenu.“

Žofie věděla, že zdi v bytě matky začaly svou práci. Pozřely matčiny sny, odvahu i víru a teď se pustily i do těla. Takové okamžiky se potmě nedají unést, ale ve dne je to lepší.

Uběhlo dalších patnáct let. Žofie stála u okna a dívala se na tající sníh. Nebyl to hezký den, obloha byla úplně šedá. Už abych byla stará, pomyslela si a ulekla se takové myšlenky. Do ticha stěn vpadl zvuk televize. Ohlédla se, musela. Manžel si pustil fotbal.

Když přišel, chtěla se zeptat, ale neudělala to. Stejně by neslyšel. Už dávno nemá uši, pomyslela si a prošla kolem něho ke dveřím domu. Otevřela je a poprvé v tom roce uslyšela nesmělé štěbetání. Bože, vždyť brzy bude jaro!

Dýchala zvláštní vůni vzduchu, připomněla jí vaječnou skořápku. Skoro jako zdi, čerstvě vymalované zdi. Otřásla se. Vzpomněla si na ty, do kterých se musí za chvíli vrátit. Páchnou hnilobou a starobincem.

„Už abych vypadla z té nory!“ Řekla to nahlas a vešla do kuchyně.

Psal se rok 2004 a byl ještě velmi mladý.