Malá čarodějka WIKY

Petr Mikeška

Tribun EU

2016

© Petr Mikeška, 2015

This edition © Tribun EU, 2016

Kapitola první

ČERNÝ KOCOUR V NOČNÍM OKNĚ

Bylo nebylo, v jednom vzdáleném světě před mnoha a mnoha lety v malém Půlměsíčním království, zemi plné hlubokých temných lesů, rozsáhlých bažin, vysokých hor a malebných městeček. Náš příběh začíná v jedné malé vesničce jménem Temná Díra. Vesnice byla plná půvabných domků, tu kamenných a jindy zase dřevěných. Uprostřed města na kamenném náměstí byla krásná kašna se sochami delfínů, po nichž stékala voda. Kolem dokola byly kamenné obchůdky a snad na každou stranu se rozbíhaly ulice plné malých dřevěných krámků. Když přišel večer a nastala tma, tak se domy rozsvítily žlutou září svíček a krbů a z komínů stoupal dým. I přesto že zimy byly dlouhé a léto v této zemi trvalo jenom krátkou dobu, lidé byli šťastní a milí jeden k druhému.

Na úplném konci vesnice, na kraji hlubokého lesa, plného vzrostlých stromů s tmavou kůrou, stál malý dvoupatrový dřevěný domek. Za ním byla velká zahrada a dřevěná bouda pro králíky. Právě v tomto domečku žila holčička jménem Wiky. Byla to malá jedenáctiletá holka s dlouhými špinavě blond rozcuchanými vlásky. Celé dny jen lítala po okolí nebo chytala králíky, kteří se dostali na tetinu zahradu, jež byla plná mrkve, salátu a jiné zeleniny. Ano, občas si taky jednu mrkev vzala a chroupala ji, posazená na dřevěný plot, který byl kolem celé zahrady a domku. Ale po většinu času ochraňovala tetinu zahrádku do roztrhání těla. Tedy alespoň do roztrhání nějaké části oblečení. I když malá Wiky žila jen s tetou Lilien, byla bezstarostné dítě, celý den si jenom hrála venku a večer pomáhala tetě doma s vařením a úklidem. Teta Lilien vždycky napekla hromadu masových nebo zeleninových koláčů a každý den je chodila prodávat do pekařství pana Smithe na hlavním náměstí. Občas jí Wiky donesla nějaké ostružiny a borůvky nasbírané v lese a ten den pekla teta místo zeleninových koláčů zase ovocné.

Jednoho krásného rána, den předtím, než jí mělo být dvanáct let, vstala malá Wiky jako obvykle ze své postele. Její pokojíček byl nahoře v druhém patře a z jejího okna bylo vidět na zahradu za domem. Wiky si obula svoje pantofle a přišla k oknu. S napřaženýma rukama a dlouze zívajíc se porozhlédla po zahradě. Na polovině, kde byla zelená travička a malý dřevěný domek pro králíky, už se pásli a hopsali krásní bílí králíci. Wiky se opláchla, sundala si zašedlou noční košilku a oblékla se do svých každodenních barevných šatiček. Seběhla dolů a sedla si ke stolu, kde už měla připravený chléb s máslem a hrnek kakaa. Teta balila do proutěného košíku koláče, co napekla, a chystala se, že půjde do vesnice. Nestačila s Wiky ani promluvit, jak rychle Wiky dojedla a vyrazila ze dveří jako vítr. Teta Lilien už věděla, kam Wiky vyrazila. Kolik od bláta špinavých šatů již vyprala a kolik bolavých kolínek ošetřila. Přesto vždy žasla, jak je možné, že je Wiky mívá tak odřená, když její šaty jsou dlouhé až po kolena. Teta věděla, že si Wiky sem tam koleno odře, jak skáče za králíky, a že těch pár mrkví, co jí chybí na zahradě, není práce králíků, ale právě Wiky.

Wiky vyběhla dveřmi na dřevěnou verandu, seskočila tři schody, co byly pod ní, ale neběžela po kamenné cestě, která vedla pryč z tetina pozemku a napojovala se na hlavní cestu vedoucí doleva, kde byl tmavý les, kolem lánů žlutě zbarvených polí až tam, kde začínaly první vesnické domky. Místo toho šla po cestičce, skočila do velké kaluže vedle ní a utíkala kolem domu dozadu na zahradu. Ještě se zastavila u kraje plotu, vyšplhala na jednu jeho příčku a křičela směrem k sousednímu domku:

„Dobré ráno, pane Terry, a ať se vám daří.“

U sousedního domu kydal hnůj silný plešatý muž a kolem něho se rochnilo několik růžovoučkých prasátek.

„Dobré ráno i tobě, Wiky,“ ozvalo se z dáli a muž na ni zamával.

Wiky seskočila z plotu a běžela na zahrádku. Jakmile stála na kraji zahrady, prudce se zastavila, dala ruce v bok a zakřenila se:

„Tak takhle teda ne, pane Tinki.“

U jedné z tetiných mrkví seděl velký bílý králík a už to vypadalo, že se do ní chce zakousnout. Jakmile Wiky uviděl, dlouze se na ni podíval a šmikl jedním uchem. Co nastalo potom, je snad nepopsatelné. Králík se rozeběhl a Wiky za ním. Nejdřív běželi zleva doprava a pak zase zprava doleva. Když byla Wiky králíkovi skoro na dosah, těsně předtím, než chtěl dírou v plotu opustit tetinu zahradu, neváhala a skočila po něm. Rozplácla se na zemi mezi tetinou mrkví a řádkem červeného zelí. Jak ležela na zemi, mírně zvedla hlavu a otřepala z vlasů a obličeje hlínu. Koukla se před sebe a viděla bílého králíka, jak sedí přímo před její hlavou a pohodlně přežvykuje. Chvíli se na Wiky díval a pak odhopsal dírou v plotě z tetiny zahrádky pryč. Bylo zajímavé, že i když králíci běhali skoro volně i za zahradou na malém zeleném kopečku, který ležel před tmavým lesem, večer se vždycky dali nějak chytit a nikdy se žádný neztratil.

Takhle to probíhalo celý den, až pozdě odpoledne se Wiky unavila a lehla si na kopeček do zelené trávy. Celé hodiny se koukala na mraky, jak plují po obloze. Když náhodou usnula, nespala moc dlouho. Vždycky ji po chvíli probudil vlhký čumáček nebo na ni hupsnul nějaký králík. Malá Wiky pozorovala oblaka a přemýšlela, jak hluboký je opravdu Temný les nebo jak vypadá mlžná bažina, která začínala někde za zlatavou loukou plnou slunečnic, která se táhla od hlavní cesty z lesa až daleko k obzoru. Představovala si, jaký má asi život princezna žijící na zámku v hlavním městě, a vůbec snila o místech, na nichž nikdy nebyla.

Když už zavírala oči, tak ji do pravého ucha šťouchl studený čumáček. Wiky se otočila na bok a viděla, jak kolem poskakují králíci bílí jako sníh, jeden jí sedí přímo před hlavou a z pusy mu čouhá dlouhý list trávy, který přežvykuje. Králík se na ni dlouze a upřeně díval a nehnul se z místa.

„Já si stejně myslím, že mi rozumíte,“ řekla Wiky směrem ke králíkovi a přitom se posadila.

Z komína domu se linul dlouhý kouř, jak teta Lilien začala vařit večeři.

„Možná že mě i chráníte a za to vám moc děkuji. Hm, asi už je čas jít domů, pane Nipsi.“

Wiky vstala, popadla králíka a šla ho dát do králíkárny na dvoře. Ještě pochytala ostatní a už se začalo stmívat. Když vešla do dveří a sundala si boty, z kuchyně na ni zakřičela teta, jestli by jí mohla přinést krabici, co leží na chodbě. Wiky uviděla dřevěnou krabici ležící na zemi, popadla ji a běžela do kuchyně. Teta stála u hrnce a míchala polévkou. Ani se neotočila a poprosila Wiky, jestli by krabici nedala na stůl a neotevřela ji. Wiky tetu poslechla, položila krabici na stůl, a když se ji snažila otevřít, zjistila, že krabice má po stranách malé háčky. Otevřela je a sundala celou horní část krabice jako víko. Uvnitř byl krásný, růžovou polevou politý dvoupatrový dort. Na vrchním patře bylo čokoládou napsáno Pro Wiky. Teď se teta Lilien konečně otočila a s úsměvem prohlásila:

„Promiň, ale nevydržela jsem to do zítřka.“

Malá Wiky vyjekla štěstím, rozeběhla se k tetě a objala ji.

„Mám tě moc ráda, teto.“

„Já tebe taky,“ skoro šeptla Lilien a objala Wiky ještě víc. „Ale až po večeři a musíš si uklidit pokoj,“ řekla teta a obrátila se k hrnci, aby zakryla slzy, jež jí začaly stékat po tváři.

Celý večer pak probíhal poklidně, obě dvě snědly něco málo polévky a pak se pustily do dortu. Ještě dlouho do noci se pak spolu bavily a smály, než šly spát. Když už se malá Wiky dostala do postele, nemohla usnout. Pořád se jen převalovala z boku na bok nebo koukala do stropu. Takhle to šlo celý večer, až někdy pozdě v noci pohladil Wiky po tváři slabý vánek. Otočila hlavu a podívala se směrem k oknu. To bylo otevřené a v něm nehnutě seděl velký černý kocour. Byl celý černý, pouze na prsou měl bílou skvrnku, a hleděl na Wiky upřeně svýma hlubokýma žlutýma očima. Malá Wiky se zasoukala ještě víc pod peřinu a vyděšeně se koukala na kocoura.

„Nazdar,“ promluvil kocour hlubokým mužským hlasem.

Wiky vyjekla, vyletěla okamžitě z postele, zatímco kolem ní lítaly polštáře a deka, a běžela k tetě do ložnice. Hupsla do postele a tiskla se k ní.

„Co se děje?“ polohlasně se optala teta, aniž by otevřela oči.

„Teto, teto, byla tam kočka na mém okně a mluvila.“

„Tak jí řekni, že má vysmahnout, a spi,“ řekla teta a zase usnula.

Wiky se tulila k tetě, než usnula, a zůstala u ní až do rána.

Druhý den vyrazila Lilien i s Wiky do města. Zašly nejdřív k panu Smithovi do pekařství na hlavním náměstí. Pan Smith již dlouho odebíral koláče od tety Lilien, a když přišla i s Wiky, dal Wiky několik lízátek. Dneska se ale Wiky chovala divně a ani nepoděkovala. Teta Lilien se omluvila panu Smithovi, ale ten jen řekl, že je to jen dítě a že je asi myšlenkami jinde.

„To samé je u mých vnuků,“ pravil tetě Lilien a skoro se u toho pochechtával jak Santa Claus.

Když odešly z pekařství pana Smithe, chodily chvíli po městě a zastavily se u krámku s čerstvými kuřaty paní Totinktnové.

„Prosím dvě, paní Totinktnová,“ řekla Lilien a vytahovala přitom peníze z měšce.

„A nechcete si je zkusit, jestli jsou čerstvá, slečno Levandulová? A prosím, už jsem vám říkala, že mi máte říkat Toti.“

„Ale vaše kuřata jsou vždycky čerstvá, Toti,“ odpověděla Lilien a dávala kuřata do košíku.

Malá Wiky místo toho, aby poskakovala kolem jako obyčejně, jen tak stála a přemýšlela o tom, co se stalo v noci.

Když přišly domů, Wiky pomohla tetě s vařením a pak si sedla na verandu do houpacího křesla a olizovala přitom lízátko. Celý den se Wiky chovala podezřele poklidně a tiše, a když to tetě Lilien došlo, ukázal se na jejím obličeji ustaraný výraz. Už se pomaličku začalo stmívat, když se kolem domu prohnal závan větru. Lehounce a tichounce skočil na zábradlí verandy černý kocour. Ten samý, co přišel minulou noc. Wiky se zabořila do houpacího křesla a křečovitě se chytla postranic. Kocour zatím pomalu a lehounce došel po zábradlí až naproti Wiky a posadil se koukaje na ni.

„Tak co, zase přede mnou s vřískotem utečeš, nebo se mě už nebojíš, Wiky?“ řekl kocour.

„Ty znáš moje jméno?“

„No jasně že znám, byl jsem u toho, když ti ho tví rodiče dali,“ klidně řekl kocour, zatímco si olizoval packu.

Wiky se nahnula směrem ke kocourovi a brblala: „Co-co-cože?“

Než kocour stačil něco říct, zaskřípaly dveře a v nich stála teta Lilien.

„Ahoj Morisi, dlouho jsme se neviděli. Nechceš jít radši dovnitř?“

Všichni tři vešli do domu a usadili se v obýváku. Na zadní stěně byl krb a v něm hořelo několik polínek. Před ním stál menší stůl a Moris seděl na něm. Zář od ohně dělala Morisovi ohromnou siluetu, která házela veliký stín přes sedačku, na kterou se Wiky a Lilien posadily. Nikdo se nehýbal a ani nic neříkal. Po dlouhé chvíli ticha, kdy se kocour upřeně díval na Wiky a pomalu hýbal ocasem ze strany na stranu, teta Lilien lehounce zakašlala a pak se zeptala:

„Nechceš něco k jídlu, Morisi?“

„No, pokud máš čerstvou rybu, tak bych jí vůbec nepohrdnul.“

„Bohužel mám jenom kus kuřete.“

„Noo.“ Kocour dlouze zamňoukl a přikývl: „Poslední den jsem stejně jenom o myších, takže bych si neměl vybírat.“

Lilien se zvedla a odešla do kuchyně. Wiky a Moris zůstali v pokoji sami. Kocour Moris se začal olizovat na druhé pacce a Wiky se odhodlala k řeči:

„Takže ty jsi mluvící kočka?“

Kocour pozvedl oči a ostře se na Wiky podíval: „Asi stejně jako ty jsi čarodějka.“

V ten moment se z kuchyně ozval dunivý zvuk, jak teta něco upustila.

„Takže já jsem čarodějka?“

„Ano, stejně jako byla tvá matka, otec a celá tvoje rodina.“

„Ale já neumím čarovat,“ úsečně odpověděla Wiky, zatímco se Moris stále olizoval.

„To se teď změní, však uvidíš. Tak schválně, zkus támhleto zhasnout.“ Kocour poodešel na konec stolu a podíval se směrem k zapálenému krbu.

Wiky byla od plamene několik metrů a neměla šanci, aby se její dech dostal až k plamenům. Přesto se instinktivně nadechla a foukla z plných plic. Nic se však nestalo a plamen se ani nepohnul.

„Ale takhle ne, nesmíš vydechnout pusou. Musí to jít přímo z tebe, jako bys měla ze sebe dostat všechno, co v tobě je.“

Wiky se dlouze podívala na plamen a v hlavě se jí ozývala Morisova slova. Najednou jako by v sobě nashromáždila všechno a vypustila to ven pusou. Oheň v krbu se nejdřív napnul do strašné výšky, jako by hořel celý krb, a pak zhasnul.

„Pane jo, to byla síla,“ vyjekla Wiky a přitom si zhluboka oddechla.

Moris se přestal dívat směrem ke krbu a otočil se na Wiky.

„Vypadá to, že budeš přirozený talent.“

Wiky sebou trhla a podívala se Morisovi do očí.

„Co ode mě vlastně chceš a odkud mě znáš?“

„No, třeba naučit tě kouzlit. To zaprvé. A taky zajistit tvoji budoucnost jako velké čarodějky, tak jak mne o to požádala tvoje matka. Kdo si myslíš, že tě tvé tetě dal do doby, než budeš na takové věci zralá? To já jsem tě donesl až do tohoto domu.“ Kocour přišel až k Wiky a díval se jí přímo do tváře. „Podívej, teď se probouzí tvoje moc a ta bude vzrůstat každým dnem a ty budeš moci dělat věci, o jakých se ti ani nesnilo. Hlavně se ji budeš muset naučit ovládat a vědět, jak se taková čarodějka chová.“

„Jak to myslíš, naučit mě kouzlit?“

„Prostě půjdeš se mnou do mlžné bažiny, kde stojí sídlo tvých rodičů a jejich předků. No a taky je tam můj pelíšek.“

Wiky se celá třásla a mumlala: „To jako opustit tetu, já čarodějka, moji rodiče.“

Najednou nepovšimnuta stála vedle Wiky Lilien a držela v ruce talíř, na němž byl kus kuřete. Ten položila na stůl před Morise, přisedla si k Wiky a objala ji.

„Neboj, zaltíčko, jsem pořád tady pro tebe. I když jsem věděla, že tento den přijde, tak se můžeš rozhodnout, jak budeš chtít. Jestli budeš chtít jít s Morisem, tak já ti nebudu bránit. Ale když budeš chtít zůstat, tak tu můžeš zůstat.“

„Já od tebe nechci odejít,“ brečela Wiky a položila hlavu na Lilien.

Kocour okusoval kusy kuřete, když skončil, olíznul se a skočil přímo na Wiky.

„Tak podívej, holčičko. Já jsem slíbil tvojí matce, že tě naučím všechno, co znám, a tvému otci, že se z tebe stane velká čarodějka. Pokud půjdeš se mnou, můžeš navštěvovat tetu, kdykoliv to bude možné. Za pár let, až tě naučím všechno, co je třeba, se můžeš zase vrátit a žít tady s Lilien.“

Moris seskočil z Wiky a skočil nejdřív do otevřeného okna, potom ven a byl fuč.

Díky událostem toho večera nemohla Wiky celou noc spát. Přesto se druhý den cítila, jako by prospala celé hodiny. Místo toho, aby skotačila venku jako obvykle, jen tak posedávala na kopečku za domem. Rukama si přidržovala kolena a kolébala se zezadu dopředu. Neustále myslela na toho podivného kocoura a na to, co jí Moris pověděl. Nikdy předtím tolik nemyslela na svoje rodiče, ale teď, když věděla, že byli čarodějové, tak si představovala, jací asi byli.

Přemýšlela takhle nehnutě celé hodiny a nevšímala si světa kolem sebe. Teta Lilien se občas objevila v okně a kontrolovala ji, jestli je v pořádku.

Wiky najednou ucítila na boku známý otisk packy. Její nepřítomný pohled se změnil a podívala se vedle sebe. Přímo u ní na zadních packách seděli dva bílí králíci. Byli to Tinki a Nipsi a chápavě se na ni koukali. Najednou na ni jeden králík promluvil:

„Přemýšlíš nad tím, co bys měla udělat?“

Wiky se jich už jenom s mírně překvapeným výrazem zeptala:

„Cože, vy umíte taky mluvit?“

„Ano, ale teprve teď je správný čas, abys to věděla i ty.“

Jeden králík přihopsal až k Wiky a opřel se o ni.

„To je tím darem, co máte v sobě. Už od dob naší prababičky jste nám svojí mocí daly tento dar.“

Králík se otočil a zamával směrem k tetinu domu. Tam se válela velká bílá králice, v packách držela mrkev a okusovala ji.

„Ahoj babčo.“

Králice zabrblala něco jako „no jo“ a otočila se na druhý bok. Králík mávající na králici se otočil zpátky k Wiky. Druhý králík hopsnul a uvelebil se na druhé straně vedle ní.

„Já vím, že se ti nechce od tety odejít, a ani my se nechceme přestat o tebe starat. Vždycky budeš naše malá panička, se kterou jsme se honili kolem těch hnusných mrkví.“ Králík se při pomyšlení na mrkev zakřenil a otřásl.

„Cože, ty nemáš rád mrkev? Vždyť jsme se o ni vždycky honili!“ namítala udiveně Wiky zírajíc na druhého králíka.

„To bylo jenom kvůli tobě, abychom si s tebou mohli hrát a hlídat tě,“ odpověděl první králík a přitiskl se k Wiky ještě víc. „Důležité je, že když půjdeš s Morisem, tak zažiješ a uvidíš věci, o jakých jsi vždycky snila, a ještě mnohem víc.“

„Pro nás budeš vždycky naše malá panička a my na tebe budeme tady čekat s tetou Lilien, až se k nám jednou zase vrátíš,“ řekl druhý králík a packou pohladil Wiky po noze.

„Já vím, chtěla bych vidět, kde žili moji rodiče, ale mám to tady ráda,“ zamumlala Wiky a sklopila hlavu.

„My budeme v srdci pořád s tebou a ty zase s námi, ať budeš kdekoliv.“

Wiky celý den a celou noc přemýšlela o tom, jaké je to být čarodějka a jak vypadá svět daleko za hranicemi její vesnice.

Druhý den ráno sešla po schodech dolů do kuchyně. Sedla si k připravené snídani, zatímco Lilien balila věci na trh. Se svěšenou hlavou pozorujíc nehnutě jídlo na stole polohlasně zamumlala:

„Rozhodla jsem se a půjdu.“

Teta Lilien se otočila, přišla k Wiky a objala ji jako nikdy předtím. I když uronila pár slziček, tak její rozhodnutí chválila a řekla, že je na Wiky hrdá.

Wiky si po snídani zabalila do ranečku několik svých věcí, a když sešla dolů, dostala od tety ještě několik koláčů na cestu. Pak se spolu rozloučily, Wiky si dala raneček na klacek a hodila si jej přes rameno. Když vyšla ze dveří, seděl Moris na zábradlí verandy a čekal na ni.

„Jsem rád, že přece jen půjdeš. Alespoň budu moci splnit svoje slovo,“ řekl rázně kocour a vypadalo to, jako by se mu ulevilo. „Dobře mě poslouchej, Wiky. Půjdeme celý den hluboko do mlžné bažiny, kde stojí sídlo tvých rodičů. Ale nejdřív musíš udělat jednu důležitou věc.“

„Co, co, povídej! Mám zase něco vyčarovat?“ dychtivě se ptala Wiky, celá nadšená z nové výzvy a z možnosti okusit nějaké kouzlo.

„Můžeš mě podrbat za uchem?“ řekl kocour a usmál se na Wiky od ucha k uchu.

Wiky se dlouze pousmála a podrbala Morise za ouškem. Ten se hlavičkou nahýbal k její ruce a při drbání předl.

„Tak dost, teď půjdeš za mnou a já tě dovedu až k bažinám a pak přes ně,“ řekl rázně Moris a seskočil na kamennou cestu, která vedla z tetina domu.

Wiky hodila klacek s ranečkem přes rameno a šla poslušně za Morisem. Ten šel přes cesty i pole, občas se zastavil a koukal se dozadu, jestli je Wiky v pořádku a jestli si nechce odpočinout. Šli přes mnohá pole obilí a jindy zase pole slunečnic. Wiky si jednu slunečnici utrhla a uždibovala z ní semínka.

Kapitola druhá

MODRÉ HVĚZDIČKY V ŠEDIVÉ MLZE

Po mnoha hodinách došli na konec rozlehlých polí a políček, až se před nimi rozprostřela mlžná bažina. Zprava doleva byly vidět jen močály a nad nimi se snášel šedivý oblak mlhy. Sem tam byl na malém ostrůvku v močálech nějaký ten balvan či velký černý strom bez listí, jehož větve a větývky vypadaly jako dlouhé vychrtlé prsty. Moris se na chvíli na kraji močálů zastavil a koukl dozadu na Wiky.

„Věř mi,“ řekl Moris a pak skočil na jeden ostrůvek v bahně a hned zase na další.

Wiky se ho snažila následovat, ale nebylo to lehké, přímá cesta nebyla. Museli nejdřív jít doleva, pak se zase kousek vrátit, pak prudce doprava a kousek zase rovně. Bylo to hodně únavné, neboť jednotlivé ostrůvky byly v bahně sotva vidět a Wiky často šlápla do nějakého hlubšího bláta a měla rašelinu až po kolena. Ani Moris se tomu nevyhnul, a tak měl po nějakém čase packy od rašeliny také. Čím více se dostávali do bažiny, tím méně byla pole, ze kterých přišli, vidět. Zato se kolem začalo rojit hodně malinkých bílomodře svítících světlušek. Míjeli jeden vysoký strom sklánějící se nad bažinou za druhým, až se v relativní blízkosti objevilo uskupení různě velkých kamenů. Wiky se posadila na jeden větší kámen. Byl pokrytý lehounkou vrstvou mechu a vlastně se na něm sedělo celkem pohodlně. Zlatavá pole v dálce už nebyla přes mlhu vidět a všude byly jen bažiny. Pomalu se začalo stmívat a kolem poletovaly jen bílomodré světlušky. Byly jich snad stovky. Moris přiskočil k Wiky a sedl si vedle ní.

„Jestli jsi unavená, můžeme klidně odpočívat, jak dlouho potřebuješ. Nemusíme pospíchat, jsme skoro tam,“ řekl Moris a olizoval si od bláta zamazané packy.

„To je dobrý, mám jenom hlad,“ řekla Wiky a začala rozbalovat raneček, který si položila na nohy. „Podívej, teta Lilien myslela i na tebe, Morisi,“ řekla Wiky a vytáhla z ranečku kus kuřecího koláče a dala ho před Morise.

Ten se postavil na zadní packy, předními uchopil koláč a začal ho jíst, jako by byl člověk.

„Ještě jsem nikdy neviděla jíst kočku takhle, i včera jsi jedl jako kočka.“

„Tady mě nikdo nevidí. Teda kromě nich,“ a čumáčkem ukázal na světlušku prolétající kolem.

Prolétající světluška udělala před nimi malý přemet a pištivým hláskem pozdravila Morise:

„Ahoj Morisi, jak se vede a kdo to je s tebou?“ Světluška se přiblížila Wiky tak blízko k obličeji, až z toho začala Wiky šilhat.

Moris polkl kousek svého koláče a nevzrušeně řekl:

„To je Wiky, naše nová čarodějka.“

„Cožééé,“ překvapeně zavřískla světluška a začala poletovat kolem.

Modrá světýlka pomaličku létající po bažině se najednou rozletěla k Wiky a Morisovi a začala obletovat kolem její hlavy. Štěbetala a mluvila mezi sebou svými písklavými hlásky a přitom přilétala další a další ze vzdálenějších míst bažiny.

„Vidíš ji,“ řekla jedna světluška a další zase:

„To je naše nová čarodějka.“

„Ne, není, je moc mladá.“

„A co to má s vlasy, to snad nezná hřeben?“

Wiky celá vyjevená z nastalé situace si vzala do ruky pramínek svých vlasů a koukala se na něj. Co je na mých vlasech špatného, říkala si v duchu.

Světlušky si dál špitaly a poletovaly kolem Wiky a Morise v takovém počtu, že vytvořily nad nimi velký modře svítící kruh.

„Představovala jsem si ji jinak.“

„Myslíš, že to zvládne?“ pokračovaly ve svém štěbetání světlušky, až to Wiky naštvalo, seskočila z kamene a rázně řekla:

„Tak dost!“

Světlušky se lekly a s pískajícími hlásky ječícími: „Prosím, neubližuj nám,“ se rozletěly do všech koutů bažiny. Některé se schovaly do koruny starých stromů, takže to vypadalo, jako by stromy někdo ověsil vánočními svíčkami. Jiné zase zaletěly za kameny, poškozené náhrobky či zrezlé kovové tyče a kříže, které byly rozesety po bažině.

Wiky si až teď uvědomila, že kromě různě velkých, mechem zarostlých kamenů a vysokých černých starých stromů je v bažině i několik hřbitovních věcí.

Světlušky zaletěly za několik náhrobních kamenů, ale protože vykukovaly a dívaly se na Wiky, tak kámen, za nímž se schovávaly, osvětlovaly takovým způsobem, že to vypadalo jako v lunaparku. Wiky se hlasitě zasmála, když to viděla.

Zpoza jednoho stromu v dáli vyletěla veliká světluška, větší než všechny ostatní, a pomalu letěla k Wiky. Zastavila se ve vzduchu asi metr před ní. Nejdřív klesla kousek dolů a pak zase vyletěla nahoru, jako by se ukláněla.

„Moc se omlouvám za nezdvořilé chování těchto mladých světlušek, mocná čarodějko, i vám, lorde Morisi.“

Moris vyskočil na všechny čtyři packy a pomalu sekal ocasem ze strany na stranu.

„Omluva přijata, lady Mariano,“ řekl Moris a mírně se uklonil.

„To ale nestojí za řeč, nic špatného neudělaly a já jim nechtěla ublížit,“ vysvětlovala Wiky světlušce.

„Pěkně jsi vyrostla za tu dobu, co jsem tě neviděla,“ řekla světluška a unaveně si dosedla na Morisovu hlavu.

I Wiky se opět usadila na veliký, mechem pokrytý kámen.

„Dovol, abych se ti představila. Mé jméno je lady Mariana a jsem hlavní světluškou mlžných močálů. Naším úkolem a zároveň povoláním je hlídat bažinu před vstupem nepřátel dovnitř a taky, abychom ty, co se v ní náhodou ztratí, bezpečně vyvedly ven.“

„A ty mne znáš?“ zeptala se udiveně Wiky.

„Ano, když ti bylo sotva pár dní, tak jsem tě chodívala hlídat a tancovala jsem nad tvojí postýlkou, abys usnula. To jsem bývala o hodně mladší a nezkušenější. Dneska bych to už asi nezvládla,“ zasmála se světluška nostalgicky a pokračovala ve vyprávění. „Prosím, odpusť mým následovnicím jejich nerozvážnost. Už velice dlouho žijí naprosto bez vlády čarodějky a jsou trochu…,“ než stačila slovo dokončit, tak se ozval Moris:

„Zhýčkané.“

„Ale ne, jsou rozmazlené a ty mi do toho nebrblej, Morisi,“ rozohnila se na Morise lady Mariana.

Kocour se natáhl na břicho, rezignovaně si položil hlavičku na packy a tvářil se uraženě.

„Samozřejmě jsme plně připravené ti sloužit tak, jako sloužily generace našich předků tvým rodičům a prarodičům.“

„Moc vám děkuji, lady Mariano,“ odpověděla Wiky a usmála se na světlušku.

Světluška z ničeho nic vyletěla před Morise, začenichala a dívala se na něj z takové blízkosti, až z toho začínal šilhat pro změnu on.

„Tys něco baštil, Morisi? Hm, znám tu vůni, to jsou Lilieniny koláče!“

„No, možná trochu,“ odpověděl provinile Moris Marianě na otázku.

Než stačila Mariana něco říct, tak se do hovoru zamíchala Wiky:

„Chceš také?“ zeptala se.

„Moc ti děkuji, Wiky, ale už nejsem, co jsem bývala, a nemůžu. Zato tady ten nenasytný hlupák porušil svoje slovo. Jednou v době, kdy začala Lilien poprvé péct, tak on byl něco jako pokusný králík. Nakonec byl z Lilieniných koláču tak tlustý a přežraný, že vypadal jako černý chodící polštář a taky se tak valil. Musel proto mně a tvojí matce odpřisáhnout, že se jejích koláčů už ani nedotkne.“

Moris si jednou packou zakryl čumák ve snaze být co nejméně vidět.

„Jo, Lilieniny koláče, už odmala měla talent na pečení. Kdyby uměla tak dobře kouzlit jako vařit, tak by z ní byla dneska jedna z největších čarodějek všech dob. Bohužel,“ vyprávěla zaujatě světluška Mariana a vznášela se lehounce vedle naší dvojice.

„Takže vážně ani kousek?“ podbízivě se opět zeptala Wiky.

„Bohužel, i když bych si ho s chutí dala, neudělalo by mi to dobře.“

„A co ostatní, ty si dát můžou?“ zeptala se Wiky a vytáhla z ranečku ještě jeden kousek. Položila si ho do pravé dlaně a natáhla ruku směrem ke zvídavým světluškám.

„Ano, jestli jim opravdu chceš dát, tak ony můžou,“ odpověděla Mariana.

Wiky natáhla ruku ještě dál a řekla: „No tak, no pojďte si vzít.“

Nejdřív zpoza jednoho kříže vyletěla jedna světluška. Přiletěla k Wiky, zastavila se před její rukou, uklonila se stejným způsobem, jakým to udělala Mariana před chvílí, a řekla svým písklavým hláskem: „Ahoj.“ Pak přiletěla blíž, uždíbla si kousek koláče a odletěla s ním kousek dál. Posadila se na malinkatý kamínek ležící pár metrů před Wiky.

Ze všech stran náhle vyletěly světlušky a stejným způsobem se vždycky uklonily, pozdravily a uždíbly si kousek koláče. Dokonce byly mezi nimi takové, které si ulomily větší kousek a nesly ho ve dvou nebo ve třech. Najednou všechno, co mělo pod sebou pevnou zem, stromy, kameny a kříže kolem, bylo obsypáno modře svítícími světluškami, které pojídaly kousíčky koláče.

Wiky viděla, že na jednu se nedostalo a ta fňukavě poletovala po její dlani. Wiky se jí zželelo, a tak sáhla do ranečku hledajíc nějaký zbytek. Našla ještě malinký drobek, přesně pro světlušku. Světluška si ho vzala přímo z Wikyiných prstů a posadila se Wiky na rameno.

„Ahoj, já jsem Líza,“ řekla světluška svým titěrným písklavým hláskem a uždibovala z již tak malého drobku.

„Já jsem Wiky, moc mě těší,“ řekla Wiky a znatelně se usmála.

Moris s Marianou tomu přihlíželi, pomalu přikyvovali a smáli se. Mariana řekla Morisovi:

„Ty děti rostou jako z vody, viď?“

„To opravdu ano,“ odpověděl Moris.

„Lízo, mohla bys svoji novou kamarádku zavést do jejího sídla? Víš, už se necítím moc dobře a taky mě bolí záda a moje křídla už nejsou nejmladší.“

Moris sledoval Marianu a smál se tomu, jak se vymlouvá.

„No jasně, moc ráda, lady M,“ odpověděla Líza a pištivě se radovala Wiky nad hlavou.

Lady Mariana potom odlétla zpátky do stromu a zanechala Morise, Wiky a Lízu s ostatními světluškami.

Když dojedli, Líza jako zběsilá vystartovala a popoháněla celá nadšená Wiky a Morise k čarodějnickému sídlu. Šli dál a dál přeskakujíce z jednoho ostrůvku na druhý, až nakonec dorazili ke svému cíli. Světlušky v čele s Lízou a Morisem se zastavily nad jedním větším ostrůvkem, jenž byl porostlý různě velkými dýněmi, a dívaly se směrem dopředu.