ZA OHYBEM CESTY

Tribun EU

Brno 2016

© Pavlína Öhmanová, 2016

Ráno

Je těsně před sedmou a teprve svítá. Vzduch voní ostrou ranní svěžestí a v okolí penziónu se ozývá křik probouzejících se cvrčků a vodních ptáků. Staří manželé jako každý den pomalým krokem scházejí k řece Corubal. Nechtějí si nechat ujít okamžik, kdy se slunce vyhoupne nad koruny stromů plných smotaných hnízd snovačů a dotkne se prvním paprskem vodní hladiny.

Muž nese vyžehlené osušky a termosku s kávou. Položí ji na plochý kámen na břehu a v gumových botách vstupuje do vody. Jednou rukou se přidržuje skaliska, které teď v období sucha trčí vysoko nad hladinu. Druhou ruku podává manželce, která opatrně udělá krok k němu. On ji starostlivě přidrží a pak ji pomalu pohladí po měkké paži. Podívá se na ni pohledem naplněným vděčností a láskou. Pak se oba ponoří do příjemně chladné řeky. Plavou spolu klidně vedle sebe a pozorují, jak slunce stoupá nad starý koloniální most, a od samého začátku pálí jako v pravé poledne. Na druhé straně se zastaví pod obnaženými kořeny mangrovníku, aby si v jeho stínu odpočinuli a napili se vody z pramene, který vytéká přímo ze břehu do řeky. Potom plavou zpátky. Na břehu se zabalí do připravených osušek a střídavě pijí horkou kávu z víčka od termosky. Muž bere láskyplně manželčinu zvrásněnou ruku do svojí a položí si ji do klína. Žena se na něj usměje, posune se těsně k němu, aby se jejich příjemně unavená těla dotýkala, a pokládá si mu hlavu na rameno. Pak chvíli pozorují začínající rozruch na druhé straně. Lidé z vesnice přicházejí k řece, umýt se, vyprat prádlo, nabrat vodu na vaření, osvěžit se.

„Myslíš, že dneska už bude pršet? Podívej, jak se támhle honí mraky.“

Řekne žena s netrpělivým očekáváním v hlase. Včera v rádiu říkali, že nahoře v Cacheu už prší. Jenom tady pořád nic. Už tu žije několik let a každý rok je to stejné. Na začátku května oslaví manželovy narozeniny a pak každým dnem nedočkavě hlídá oblohu. S prvními kapkami deště hluboce vydechne, a s proudem vzduchu se z ní uvolní napětí z každodenního náporu slunce a horka v dlouhých suchých měsících. Vyjde ven na terasu a sedne si na schody. Pozoruje, jak vyprahlá země žíznivě hltá dešťovou vodu. Déšť se spojuje se suchou hlínou a postupně se dostává ke kořínkům rajčat a cibule na malé zahrádce chráněné dřevěným plůtkem před slepicemi, divokými kachnami a toulavými psy. Děti z vesnice vybíhají před chatrče a poskakují v dešti. Nechají kapky padat na černou kůži a hlasitě se smějí, když se jim promočené šaty lepí na tělo. Žena je sleduje a vzpomíná, jak se v dětství přesně takhle radovala z prvního sněhu. Vyběhla na dvůr, zaklonila hlavu a nechala si sněhové vločky padat do obličeje, do pusy i do nosu.

Manžel se zatváří shovívavě a pohladí ji po prošedivělých vlasech. Podívá se daleko nad betonový most, odborně pohledem prozkoumá pár šedých mraků na obzoru a pak zavrtí hlavou.

„Dneska určitě ne, miláčku. Ale za pár dní se dočkáš. Ty se vždycky tak hrozně těšíš, jako kdyby ti bylo pět let. A jsi úplně tak roztomilá jako pětiletá holčička. A potom se stejně jako dítě zlobíš, když každý den prší, prádlo neschne, pytle s rýží jsou potažené zelenou plísní a na terase bzučí hejna komárů a křídlatých mravenců.“

„Ty mi chceš jenom zkazit radost. Stejně si těch několik prvních dní užiju. To všechno, o čem mluvíš, bude až tak za měsíc, až bude opravdu pršet každý den.“

Ví, že si to jenom namlouvá. Že hned po prvním dešti vyletí ven milión brouků a všemožné havěti a nedají jim čtyři měsíce pokoj. Že se silnice za pár hodin promění v potoky špinavé vody, která se bude hromadit v příkopech a zahnívat. Že přijde malárie, cholera, meningitida. Že k ní budou přicházet plačící matky s nemocnými dětmi, kterým nebude moct pomoci.

Ale stejně si umínila, že si první okamžiky období dešťů užije jako vždycky. A výhody to taky má. Alespoň nebude muset zalévat. A po každém vytrvalém lijáku se mokré zelené listy na políčkách kolem vesnice rozzáří jako mořská hladina. Řeka se rozbouří, obrovské vlny se ve vodopádech budou přelévat přes balvany a ona bude při tom pohledu snít o Atlantiku, dalekých cestách a mládí.

Vytrhne se ze zamyšlení a zašroubuje prázdnou termosku. Její muž poskládá mokré osušky a pak se pomalu vydají zpátky k jejich rodinnému penziónu. Dnes budou mít hodně práce. Večer přijede skupina francouzských studentů, kteří se u nich rozhodli přenocovat na cestě do Guineje. A v sobotu dorazí jejich starý přítel. Pokoje jsou připravené, klimatizace v pokoji vedle restaurace spravená a generátor plný nafty, aby mohl pracovat celou noc na plné obrátky. Jedna z mos-kytiér se při úklidu úplně roztrhla, takže ji musí ještě narychlo vyměnit. A k večeři bude potřeba nakoupit obyčejné brambory, kterým se tady říká anglické, a usmaží se hranolky. Sladké brambory ze zahrádky uvaří ve vodě a naservíruje je s cibulovým sósem. Zabijí se tři slepice, to by mohlo stačit. Žena si každopádně musí přiznat, že je ráda, že ještě neprší. Na trh do Bambadinky pojedou po suché silnici. Takhle jim to bude trvat necelou hodinu oproti dvojnásobku v období dešťů.

V osm hodin nasedají do oprýskaného Land Cruiseru a mávají na pozdrav juniorovi, který se právě vyhrabal z postele a mžourá na ně rozespalýma očima. Jeho manželka se jako vykrmená husa vybatolí za ním. Čeká třetí dítě a je smutná, že se narodí do deště. Všichni jí tvrdí, že kvůli tomu bude mít hlavu tvrdou jako mezek. Její manžel se těmhle pověrám směje, ale ona je bere naprosto vážně. Její obavy nerozptýlí ani tchyně se svými moderními názory, ani tchán s tím svým pečlivým a shovívavým vysvětlováním.

V autě je horko, než se klimatizace rozeběhne naplno. Žena se připoutá a starostlivě napomene manžela, aby si zapnul pás také. Ten mávne rukou a řekne, že jemu už je to stejně k ničemu. Radši umře na silnici než v posteli na malárii. Žena se na něj přísně podívá.

„Pořád stejná písnička. Víš co? Jestli to dítě bude mít tvrdou palici, tak já teda přesně budu vědět po kom! A po tvým synovi to rozhodně nebude.“

„Ale no tak, zlatíčko. Už se poutám. Víš přece, že tě poslouchám na slovo. Jsem tvůj osobní africký otrok.“

„Prosím tě, radši už pojedeme, ty můj otroku.“

Oba se smějí, když si žena ještě na okamžik rozepne pás, nakloní se k manželovi a políbí ho na tvář. On jí láskyplné gesto oplatí svým širokým úsměvem. Tolik ji miluje. Po všech těch letech ji tolik miluje.

ČÁST I.

Guinea-Bissau

Bias bu ta sibi dia di bai, ma bu ka ta sibi dia di riba.

Před cestou zná člověk jen den odjezdu, návrat ho nezajímá.

Přísloví z Guinea-Bissau

SMS: „Moje drahá, mám takový divný pocit, že se něco chystá. Víš, koho sis vzala a víš, že žijeme v permanentní nejistotě. Jsem tak rád, že jsi teď daleko odtud, v bezpečí. Pusu tobě i dětem!“

„Pane prezidente, musíte okamžitě opustit dům. Všechno nasvědčuje tomu, že se připravuje odvetná akce za včerejší generálovu smrt. Ozbrojenci už jsou zřejmě na cestě. Musíte ihned pryč!“

Prezident křečovitě držel sluchátko u ucha a poslouchal zoufalý hlas svého angolského kolegy, který právě pobýval v zemi na neoficiální návštěvě. Bůhví odkud tyhle informace měl. Neměl ale nejmenší důvod mu nevěřit. Od včerejšího rána se snažil dělat všechno pro to, aby dal jasně najevo, že se smrtí balantského generála nemá nic společného, a že udělá všechno pro to, aby se incident vyšetřil, viník potrestal a situace v zemi uklidnila. Za ta léta ve vedení své země už měl natolik zkušeností, že přesně věděl, co má dělat, aby neskončil jako vrchní šéf ozbrojených sil a několik jeho předchůdců. Svolal zasedání ministrů a nejvyšších armádních důstojníků. Oznámil, že bez okolků bude zvolen nový šéf armády, který spolu s ním osobně dohlédne na vyšetření generálovy vraždy.

Vydal několik prohlášení do médií směřovaných k zahraničním vládám a mezinárodním institucím, vyjadřujících ujištění, že jeho země je v pořádku, a že nehrozí nepokoje ani násilí. Obrátil se také na občany své země, které vyzval k zachování klidu a vyčkání na výsledky vyšetřování. Několikrát je ujistil, že je nikdy nezradí, a že bude věrně sloužit své vlasti až do posledního okamžiku. Víc udělat nemohl.

V hlavě mu přesto celou noc zněla generálova výhružná slova, která mu svým nepříjemným chraptivým hlasem zašeptal do ucha právě ve chvíli, kdy se před několika měsíci navzájem objali a usmáli na fotografy, předstírajíce přátelství na věčné časy. ‚Pamatuj si, pokud já zemřu ráno, někdo jiný zemře odpoledne.‘

Naléhavost situace v prezidentově rezidenci byla umocněna několika výstřely, které se ozvaly zvenku. Prezident se naklonil, aby měl lepší výhled z okna na ulici, ale zároveň se snažil, aby ho nikdo nemohl zahlédnout. Na ulici nikdo nebyl. A to znamenalo jediné. Jeho ochranka byla předem informována, že se něco chystá, a varována, aby se stáhla a neohrožovala plánovanou akci. Mladí chlapci vycvičení u Kaddáfího v Libyi bez rozmýšlení poslechli, protože jim bylo jasné, že proti armádním samopalům AK47 nic nezmůžou. Naopak ze situace mohli jen těžit, jelikož za odměnu očekávali dobré posty přímo v armádě a možná i podíl na moci.

Z telefonu se ozvalo naléhavé.

„Panebože, to už se tam střílí? Máte ještě nějakou šanci dostat se ven nebo se někam schovat, pane prezidente? Pane prezidente?“

Pár sekund bylo ticho, načež prezident odvětil.

„Obávám se, že teď už ne.“

Položil sluchátko a instinktivně se, jako lapené zvíře, stáhl do místnosti sousedící s jeho pracovnou. Zděšeně zjistil, že tam právě snídá jeho sestřenice z Gabú, která se chystala večer odletět do Lisabonu a rozhodla se strávit dva dny před tím v jeho domě. Její klidné pohyby rukou, kterou si nabírala africkou snídani sestávající z fazolek vařených v tomatové omáčce a bagety naplněné pomalu pečeným hovězím masem, ho naprosto šokovaly. Copak vůbec netuší, co se děje? Copak neslyšela výstřely? Až poté si všimnul, že jeho příbuzná malinko pohupuje hlavou, protože se jí do uší line hlasitá hudba z miniaturních černých sluchátek. Jedno z nich jí šetrně vytáhl z ucha, a co nejklidněji to dokázal, jí do něj zašeptal.

„Kadiatu. Musíš okamžitě pryč.“

Kadiatu ihned pochopila, že situace je vážná. Odhodila lžíci na stůl, rychlým pohybem vytáhla druhé sluchátko z uší a zvedla se ze židle. V tu chvíli ale zaslechla křik ve vedlejší místnosti, úder do dveří a otočení klíčem v zámku, jak se prezidentův věrný osobní strážce snažil vrahy pozastavit, a dát tak prezidentovi víc času na případný útěk. V zoufalém gestu klíč od dveří spolkl, ale to už mu do hrudníku pálily dva samopaly a jeho horká krev stříkala na všechny strany. Dva střelci pak jeho rozstřílenou mrtvolu odkopli, aby měli více prostoru na vyražení dveří. Obyčejné dřevěné dveře spojující kuchyň s jídelnou povolily na první úder. Skupina asi deseti vojáků vtrhla do místnosti, kde na zemi ležel prezident držící hlavu své sestřenice u země, aby ji nezasáhla kulka.

Jeden z ozbrojenců na ně zamířil svou pušku a zařval tak, až mu sliny smíšené s krví své předchozí oběti stříkaly od úst.

„Vstávat! Vstávejte nebo to do vás napálím rovnou na zemi.“

Prezident se pomalu zvedl. Strachem roztřesené Kadiatu se podlomila kolena, když se snažila také vstát. Opřela se o bílou stěnu. Její oči vystrašeně těkaly z nově příchozích na jejího bratrance a pohled se jí pomalu zamlžoval slzami. Začala nahlas vzlykat.

„Tak to nám tu ještě scházelo. Ufňukaná kurva, která neumí ani držet hubu, když je potřeba. Tak já ti klidně pomůžu, ty svině!“

Ještě nestačil větu ani doříct a už zvedal samopal připravený její vzlyky okamžitě zastavit. Prezident ale autoritativně zdvihl ruku a poprvé promluvil.

„Myslím, že jste tady kvůli mně. Tuhle ženu nechte na pokoji. Je mladá a ještě porodí spoustu statečných bojovníků, kteří budou bránit naši zem.“

I když věděl, že za několik okamžiků zemře, jeho hlas zněl pořád pevně a seriózně. Fungovalo to. Jakýsi iracionální respekt přiměl střelce zbraň odložit. Hrubě vzal Kadiatu za rameno a mrsknul s ní prudce do rohu místnosti, aby jim alespoň nepřekážela při výkonu důležitého poslání. Ať se teda dívá a užije si to. Pomyslel si, když znovu zvedal zbraň a posunkem nutil prezidenta své země, aby si sednul na jednu z dřevěných jídelních židlí.

Ostatní se shlukli kolem něj. Pach potu nemytých těl v modrých uniformách a vysokých černých botách ho omráčil snad víc než strach. Jejich touha po pomstě a nenávist byla cítit z každého póru jejich lesknoucí se kůže. Rudé oči s vystupujícím žilnatým bělmem na něj křičely, že v tuhle chvíli je uklidní jenom jeho krev. Hlavně pušek měl těsně u hlavy a jejich chlad cítil ve tváři. Hlavu ale nesklopil. Díval se před sebe, jakoby do prázdna, ale v očích měl hrdost. Věděl, že se narodil ve špatné době, ve špatné zemi, kterou se ani jemu, ani jeho kolegům za léta nezávislosti nepodařilo zvednout z prachu. Po čtyřiceti letech byla pořád na kolenou, jako byl teď i on. Byl přesvědčený, že kvůli lidem, jako jsou tihle vojáci, bude ještě dlouho trvat, než se dostane alespoň na úroveň sousedního Senegalu. Věděl také, že sám nebyl svatý a udělal spoustu chyb. Korupce mu nebyla cizí, i když si ji omlouval tím, že účel světí prostředky. Ale na druhou stranu nikdy nepřestal věřit v lidi. Jeho nadějí byli vždycky obyčejní obyvatelé Guiney-Bissau, kteří dennodenně vstávali do práce, chodili na pole, modlili se v kostele nebo mešitě, posílali své děti do školy a neúnavně se krůček po krůčku snažili svou zem vylepšovat. Nikdy neztráceli naději, chodili k volbám i po několikátém převratu, tvrdě pracovali a doufali. V nich byla budoucnost.

Zavřel oči. Nervózně pohyboval prsty a nenápadně se snažil stáhnout si prsten, který měl na pravé ruce. Nevnímal výzvy vojáků, aby řekl něco na svou obranu. Nevnímal ani hysterický křik své sestřenice, která se krčila v koutě. Poslední, co uviděl, byla zelená rýžová políčka ve vnitrozemí poblíž domku své maminky, a rozzářený úsměv své manželky, která kráčela před ním ve svatebních šatech a laškovně se na něj otáčela. Potom už zaslechl jen rozzuřené – smrt zrádci naší vlasti – a ohlušující střelbu z deseti samopalů.

SMS: „Dobrá zpráva! Volal Amadu a má pro mě nabídku na práci. Kup pár limonád, po zápase to oslavíme. Víc doma. Francisco“

V přístavu už skoro nikdo nebyl. Po páté hodině se mumraj na celním úřadě proměnil v divné ticho. Francisco položil poslední bednu na zem, zavřel okno v kanceláři, zamkl dveře a vyšel ven. Nahlas zaklel, když stoupl do díry v silnici a málem si vyvrknul kotník. Prošel kolem kamenné pevnosti, ze které trčela stará portugalská děla drze připomínající někdejší sílu portugalské koloniální mocnosti. Rád tudy chodil, protože pod korunami vysokých bavlníků vyrůstajících kolem zdí byl příjemný stín. S většinou vojenské posádky, která tu sídlila, se znal od pohledu, a s některými se poslední dobou začal přátelsky zdravit. Někdy se zastavil na kus řeči s Califou nebo Josém, kteří se potili v maskáčové uniformě a vysokých černých botách, a s vysloužilými kalašnikovy pověšenými přes rameno hlídali vstup na armádní velitelství. Francisco se jich zeptal na manželky, na děti, na práci, a pak se z nich zoufale snažil vytáhnout nějaké informace o tom, kdy by mohl konečně dostat plat. Jako by to řadoví vojáčci, kteří na tom byli podobně jako on, mohli vědět.

Bylo to osm měsíců od převratu, kdy se vlády chopila už poněkolikáté armáda. Francisco ještě teď před sebou zřetelně viděl novinové titulky oznamující vraždu jejich prezidenta a fotografie jeho zohaveného a znovu sešitého těla. Přemýšlel už tolikrát, jestli ta zvěrstva s mačetou byla opravdu nutná. Atentátníci sice do svého prezidenta nejdříve vystříleli všechny svoje zásobníky, ale protože znali legendu o tom, že prezident ovládá tajemnou magii díky čarovnému prstenu a kulky mu tak nemohou ublížit, pojistili se tím, že vzali mačety a pro jistotu jeho tělo rozsekali doslova na kusy. Senegalští doktoři se pak několik hodin snažili kusy těla k sobě zpátky přišít, aby mohl být důstojně pohřben právě tady v pevnosti Amura.

Od té doby se život v zemi doslova zastavil. Veškerá mezinárodní pomoc byla přerušena, nevládní organizace se přesunuly do sousedních zemí, podniky, které se právě začaly rozbíhat, raději zavřely, aby je armáda nepřipravila o těžce investované peníze. Státní zaměstnanci včetně Francisca od té doby nedostali zaplaceno. Chodili do práce každý den bez elánu a nadšení, a doufali, že když vydrží, svoje peníze dostanou a zároveň si udrží práci. Francisco se minulý týden z rádia dozvěděl, že učitelé na základních školách by měli dostat zaplaceno od Světové banky, protože hrozilo, že se v zemi zhroutí i tak chabý školský systém. Doufal, že třeba brzy dojde i na zaměstnance celnice, a že by o tom José nebo Califa mohli něco vědět.

Když se přiblížil k bráně pevnosti, Califa se otočil a vycenil na Francisca zkažené zuby. Zahalekal na pozdrav pár nesrozumitelných slov a vykročil směrem ke starému známému. Franciscovi bylo jasné, že z něj dneska nevydoluje ani kolik má dětí, natož nějaké seriózní informace o penězích. Potácivá chůze jasně ukazovala, že do sebe od rána obracel plastové láhve kešu vína, a že bude rád, když dnes večer dojde domů. Francisco mu radši jen zamával na pozdrav a zadrmolil něco o tom, že hrozně spěchá. Rychle přešel ulici a zmizel mezi polorozpadlými domy starého přístavu.

Na hlavní třídě Amilcara Cabrala si zastavil tmavě modrý Mercedes Benz 190E a vsoukal se na zadní sedadlo, kde už se uprostřed rozvalovala obtloustlá matróna. Za jízdy pak zprava utlačovala asi desetiletého školáka, který raději vystrkoval polovinu těla z okénka, a zleva narážela naškrobeným africkým šátkem Franciscovi do obličeje. Když řidič za pár minut zastavil na náměstí Che Guevary, aby vysadil pána v obleku, který seděl na sedadle spolujezdce, vyskočil Francisco okamžitě ven, oběhl auto a usadil se na jeho místě vepředu.

Taxík směřoval k tržišti Bandim, kde vystoupil jak umačkaný školák, tak žena v tradičních šatech. Místo nich se vzadu uvelebily dvě mladé dívky s igelitovými taškami plnými cibule, sladkých brambor, odřezků kuřete, rajčatových protlaků a kostek Maggi, které nakoupily domů na večeři. Francisco se na jednu z nich usmál a zálibně se jí podíval do výstřihu. S předstíraným studem odvrátila obličej k oknu, ale růžové tílko si malinko stáhla, aby bylo vidět okraj černé podprsenky. Francisco se jí na první pohled líbil. Široká ramena obepnutá tmavě modrým tričkem s bílými proužky. Velké černé oči, které jí říkaly, že by si ji nejraději vzal hned tady a teď. S tím by si určitě pořádně užila. Francisco se ale už blížil k domovu, a tak si jí přestal všímat a místo toho ukazoval řidiči, kam má zahnout a zastavit mu. Dal mu zmuchlanou pětisetfrankovou bankovku a počkal si na drobné. Pak se bez pozdravu vydal prašnou cestou plnou děr a výmolů ke svému domu. Taxík pokračoval v jízdě i se zklamanou dívkou na zadním sedadle.

Franciscův dům byl opečovávaný jeho manželkou zevnitř i zvenčí. Na malé terásce stály květináče s ibišky, které byly sice úplně pokryté oranžovým prachem, ale přece jen vstup do domu zútulňovaly. Na dvou schodech na terasu seděla Tania, Franciscova dcera, a splétala kamarádce vlasy do malých černých uzlíků. Zamávala na otce a posunula se na stranu, aby mohl projít dovnitř. Francisco prošel krátkou tmavou chodbou na dvůr, kde na slaměné rohoži ležela jeho žena Mariama, která stejně pečlivě jako dům opečovávala zevnitř i zvenčí svého manžela. Vařila mu nejlepší omáčku chabéu vonící po mase, limetkách a palmovém oleji, kupovala mu na trhu nejhezčí oblečení imitující světové značky a byla vždycky připravena splnit svoje manželské povinnosti.

Teď si hrála s jejich ročním synem. Měla na sobě jen krátkou světle hnědou košilku, která obepínala její velká prsa, teď plná mateřského mléka a ještě objemnější než obvykle, visící dolů jako protáhlé plody baobabu. Ležela na boku a silná stehna měla malinko od sebe. Franciscovi se při tom pohledu vrátilo vzrušení, které před chvíli potlačil v taxíku. Porušil tedy svoji každodenní rutinu, a místo k plastovému barelu s vodou, kterou se vždycky po práci myl, zamířil přímo k manželce. Synovi dal do ruky dřevěnou naběračku, která se válela opodál, a ten se do ní hned svými pěti zoubky zakousl. Manželku vzal za ruku a vedl ji do tmavého pokoje bez oken a přitom jí rukou přejížděl po obrovitém zadku připomínajícím měkký polštář čerstvě napěchovaný peřím. Položil ji na břicho na postel povlečenou do fialového batikovaného prostěradla, ze kterého se mu vždycky dělaly mžitky před očima, rozepnul si kalhoty a vlezl si na ni zezadu. Za pár minut byl hotov. Shodil ze sebe oblečení a šel se na dvůr opláchnout. Jeho manželka si stáhla košilku přes zadek a kolébavým krokem došla zpátky k rohoži, kde ležel na zádech klučík stále ještě zakousnutý do zaprášené naběračky. Lehla si vedle něj a jako by nikdy neodešla, lechtala ho na nožičce a pusinkovala mu vypouklé bříško.

„Jdu se najíst a pak mám sraz s Antóniem v salónu. Dneska hraje Benfica se Sportingem, takže musím vyrazit brzo, abych chytnul místo.“

Řekl Francisco manželce, když se umytý a převlečený nakláněl nad syna a láskyplně ho štípal do naducaných tvářiček. Malý Francisco začal plakat a přitulil se k maminčině měkkému břichu.

„Rýži máš támhle v hrnci.“

Ukázala žena na hliníkovou nádobu, která stála v rohu dvora přikrytá barevnou utěrkou. Vedle stále ještě sálaly uhlíky v betonovém vařiči, na kterém seděl hrnec plný omáčky z listů manioku a pálivých papriček. Francisco si nabral rýži na plastový talíř a vzal malému z ruky naběračku, takže ten začal opět vyvádět. Ponořil ji do žlutozelené omáčky a krouživým pohybem se snažil vylovit kousek ryby. Když se mu to podařilo, vylil si omáčku na rýži a sedl si s talířem na zem.

Pak se vypravil do takzvaného salónu – místního kina. Pár stoliček na kraji ulice rozestavěných kolem velké televize napojené na generátor. Osazenstvo sledující pravidelně fotbalové zápasy se malými příspěvky složilo na naftu, která vydržela akorát tak do konce druhého poločasu. Sledovaly se zápasy všeho druhu – od mistrovství světa přes portugalskou a brazilskou ligu až po nezáživný olympijský fotbal. Většina místních přihlížejících byla fanoušky Benficy, takže když hrálo tohle mužstvo, oprýskané židle byly obsazeny už hodinu před zápasem. Tyhle večery byly oblíbené i u manželek fotbalových nadšenců, protože se utržilo hodně peněz a palivo v generátoru po zápase vydrželo i na několik dílů brazilských telenovel.

Když Francisco dorazil do salónu, byly už všechny židle obsazené. Vytáhl z kapsy dvě stě franků a podal je třináctiletému klukovi, který se zvědavě ometal kolem. Kluk se za chvíli vrátil s vratkou stoličkou a Francisco si na ni spokojeně sednul. Vtom mu zazvonil telefon.

„Francisco, kuma di kurpu, jak je? Tady Amadu. Podívej se, dostal jsem nabídku od Africký Unie a EU, abych jim v březnu poskytnul auta na jejich volební mise. Obvolávám řidiče, na který je spolehnutí. Dva týdny práce za hodně peněz. Tak co, jdeš do toho?“

Francisco se ani minutu nerozmýšlel. Po osmi měsících bez platu a posledních týdnů života na dluh by byl blázen, kdyby řekl ne. V práci mu volno dají určitě bez problémů. A tyhle mezinárodní organizace platí relativně dobře, ale hlavně – peníze jsou jisté a včas.

„No jasně, že to beru. Určitě se mnou počítej. Ale určitě.“

„Myslel jsem si to. Dám ti teda ještě vědět, kdy přesně tě budu potřebovat. Zatím!“

To byla zpráva. Teď ještě, aby vyhrála Benfica, a konec dnešního dne nemůže být lepší.