Barnabáš Bartl

Já Alfréd…
(that’s a hard core of the arts)

(ukázka)

© Nakladatelství Luděk Bartolšic-SaBelon, 2014

ISBN 978‒80‒905713‒0‒3 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒905713‒1‒0 (elektronická verze ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒905713‒2‒7 (elektronická verze ve formátu MOBI)

… poděkování přináleží především vážené paní Ivě Bartl, za badatelskou práci při přípravě podkladového materiálu…

… psát o umělci a umění touto formou může jen spisovatel, áčto historik či znalec umění je svázán výroky autorit,… a možná mu nejde tak o umění či víru, nýbrž o popis charakteru člověka a jeho životního názoru…

Obsah

Prolog: Voják od Marenga

Jinošství

Anna a já

Zima na Vysočině

Rytířství

Cestování a zase práce

Poselství

Tatranské nokturno

Epilog

Prolog: Voják od Marenga

Náš dobrý starý soused, věčně opřený o roh domu, nebo posedávající na staré sesli tamtéž,… po léta přehlížel korzo okem vojevůdce, rozpoznal sebemenší změnu, která se na náměstí v Cerekvi udála, aby následně vše zaznamenal… Kraj kdysi osídlili lidé obyčejní, do městečka zabloudili však i lidé neobyčejní, podivuhodní či úctyhodní…

Byl to prostý muž, ten náš soused, chuďas dalo by se říci, avšak sečtělý, životem vzdělaný, zdatný vypravěč…

Tatínek se s ním uměl dát do řeči a na tu chvíli jsem vyčkával,… poposednul jsem si opodál na zem a poslouchal, mohlo mně být deset let… „Podívej se, Adolfe, mladý nakupuje,…“ často v takové situaci povídal s úsměvem soused tatínkovi…

Poslouchal jsem s otevřenou pusou, třebaže jsem některým řečem nerozuměl,… mnohé ty řeči, se mně staly jasnější až o mnoho let později a některé mně docházejí až nyní, při čtení těch jeho zjištění, po třech desetiletích…

Tam v těch letních podvečerech na růžku sousedního domu jsem snad měl vysezený důlek,… věčně tam stávala ta stará sesle, buď obsazená sousedem, nebo prázdná, většinou tam byl a pozoroval okolí, ten místní, životem kultivovaný, starý písmák. Seděl na svém velitelském můstku s tím nejlepším výhledem na náves. Bylo to to nejlepší místo pro opravdového vojevůdce,… po celý parný den zastíněné, jen ranní letní, pak podzimní a jarní vzácné slunce se tam opíralo po celý den. Dohlížel až na místo, kde náves a poslední stavení přechází v krajinu polí a v dáli lesy přecházejí přes kopce do horizontu,… vše v podvečer ozářené zapadajícím sluncem. Byl tam, aby pozoroval svět okolo i toho, tímto směrem přivandrovalého vetchého malíře, starého umělce, jenž hodiny sedával v polích a maloval okolitou krajinu s takovou láskou, jako by přináležela mu, tomu starému tuláku,… vojáku od Marenga,… ten tulák se zde podle řečí sousedových, zaznamenaných v těchto spiscích a dovyprávěných fantazií čitatele,… tehdy ještě před mnoha, mnoha lety, usadil,… dlouze spolu mnohokráte vyprávěli. Byl to tajemný cizinec, Francouz, hovořili spolu špatnou češtinou, trochu francouzsky a lámanou němčinou,… ano byl vojákem z nouze a malířem duší,… člověk, který mně, jako malému chlapci učaroval, ukázal co je to opravdová vůně barvy. To, když jsem se při něm poprvé přistavil na radu souseda,… bylo nadobro rozhodnuto o mém životě…

Zbyly po něm do dnešního dne jen dva obrázky, dostali jsme je od souseda, visí tady od té doby, stále na stejném místě, na protější stěně přede mnou, kde právě pročítám jeho životní pouť. Pouť zapsanou slovy a fantazií písmáka z Cerekve… Krajinka, škola stará, francouzská,… druhý;… barevnými pastely kresba muže s vojenským kloboukem školy briennské a s vysokými botami, sedícím na vzepjatém běloušovi;… námětem obrázku druhého,… vlastně mně zbyla ještě vzpomínka na tohoto malíře, vojáka z nouze,… jak jsem jej sledoval při práci…

Jaká škoda, že nemůže jeden dát pozpátku otázky lidem, kteří stojí za to. Takovým lidem, které jednou potkal, a dávno jsou již pryč…

Při čtení písmákových zápisků,… těch co po sobě zanechal a předal je právě nám, sousedům ze statku,… nenechal je ani faráři ani na faře, nechal je i s těmi obrázky nám, naší židovské rodině…

Nyní v takovémto momentě, si člověk vzpomene na vzdálené události, v momentě,… kdy se mu v životě něco uděje:…

Absolvoval jsem Akademii,… vzpomněl jsem si tehdy na to žhavé, červené, zapadající slunce, jak jsem jej tenkráte v dětství namaloval, a jaké tinty na dotvoření skutečné záře bych použil v čase, již jako malíř, tehdy čerstvý absolvent Akademie a také mnohem později na první setkání s tehdy již vetchým místním malířem,… asi se tam zjevil, aby mne odsoudil na celý život. Dnes vím, že jsem pozoroval přivandrovalého cizince, kterému se nepodařilo naplnit život láskou,… pozoroval jsem při práci potulného vojáka, který se cestou od Marenga zpět domů ztratil… Opět nyní, a opět po letech si vzpomínám na ty chvíle z dětství v jiné situaci,… a opět si s ní s tou situací nevím rady,… čtu řádky popisující osud člověka, podobný osudu mému, vojáka války světové v době, kdy jsem zde na statku, a v ouzkých…

Píše se rok 1915, jsem zavlečen do událostí a vůbec nevím, kudy bude můj život putovat, zdali ještě nějaký bude? Není to moje válka, a před snad sto lety to nebylo ani touhou toho, stařičkého francouzského malíře, vojáka od Marenga, jak se o něm z těchto zápisků dočítám a přesto se válčení nakonec stalo jeho potřebou i osudem…

„V roce 1859 putoval tímto krajem tulák, osud jej zavál až sem, šel pěšky od vesnic kolem Slavkova, prostě tímto směrem,… vracel se domů. Ubíral se stromořadím kolem štěrkované cesty vinoucí se po četných pahorcích. Cesta stoupala a zase klesala, neboť krajina je mírně zvlněná, zjevil se cestou napříč polem od vedlejší vesnice. Zdaleka pohledem na západ spatřil břidlicí pokrytou zvonici, která vypadala vábně, připomínala mu domov. Nechal za sebou již i zalesněnou vyvýšeninu v místě, kde se zahýbala cesta, a na vršku spatřil zetlelou starou šibenici, kde bylo napsáno; bývalá závora č. 3, co to znamená, neví, umí dobře hlavně francouzsky, přešel i krčmu, která na vývěsném štítě měla nápis ,U čtyř směrů‘, také nevěděl, co to znamená. Několik minut cesty za touto krčmou stálo stavení a před ním stará kára s otepí dříví a pluh, hromada roští u zarostlého plotu, kouřící vápno v hluboké jámě a žebřík ležící podél staré slámou zastavěné kůlny. Jakési děvče plelo na poli, kde poletoval starý plakát, patrně oznámení o nějakém jarmarku, prošel kolem další hospody u rybníčku s několika kachnami, kde zahýbala bídná pěšina a mizela v křovinách. Chodec se dal touto cestou. Po sto krocích přelezl zborcenou zeď asi z patnáctého století, místy dříve zdobenou. Ocitl se před velikou hradbou s vraty, vybudovanou ve stylu podobném stylu Ludvíka XIV., po obou stranách zdobné reliéfy. Vše mu připomínalo domovinu. Nad vraty bylo studené průčelí jakéhosi domu. Zeď domu stojící kolmo k průčelí se na druhé straně dotýkala téměř přímo brány. Na louce před vraty ležely troje travou zarostlé brány a pod nimi rostly nejrůznější jarní květiny. Vrata byla zavřená a přepásána starou zrezivělou petlicí, ta se před ním náhle otevřela se zavrzáním ve veřejích,… dům byl zjevně opuštěn… Slunce krásně svítilo, větve se něžně zachvívaly spíše pod tíhou hnízd než pod nárazy větru. Chodec se shýbne a prohlíží si kámen nalevo a ptáček, asi zamilovaný, zpíval do úmoru někde nahoře. Náš voják se usadil zde v tomto kraji, aby se ještě jako vetchý stařec učil našim obyčejům a nám přinesl své umění a svůj příběh… Čtu v těch spisech starého písmáka,… příběh vojáka od Marenga:…“

Tichým hlasem předčítám, mnohé domýšlím:…

„Muselo to být ještě v roce 1790, kdy se mladičký umělec, vyučený řemeslu v Paříži nechal z nouze naverbovat do armády. Snad si chtěl jen přivydělat na chléb a posléze malovat obrazy jak je malovali ti nejlepší Francouzové. Netušil, že se upsal a nedokázal odejít po dlouhých dvacet let, tak přivykl a jinak žít neuměl. Putoval s armádou za bohatý žold a pak ještě za to, co jako věční vítězové uloupili. U Marenga jako mladíček se poprvé podíval smrti do očí, aby se mu to posléze stalo opojným zážitkem a pak nutností, a aby jako mladíček od Marenga se stal mladým harcovníkem u Austerlitzu,… kde měl již dost, aby začal život umělce, ale nešlo než táhnout s tou vítěznou armádou Evropou dále… Po mnoha měsících po tom slavném Austerlitzu jej zastihla polní pošta v ležení u Paříže,… dozvěděl se, že v blátě, které naštěstí před bojem vyschlo a ten císař mohl tím jeho dělostřelectvem zacházet na všechny strany jako s bambitkami, aby posléze mohl rabovat a shrabovat bohatství na další výboje, kromě svých stop v blátě na bojišti, tady poblíž místa té strašlivé vřavy zanechal náš voják od Marenga stopu další, jinou,… děvčátko, které jeho vinou povila tamní dívka krev a mlíko, dívka z vísky od Slavkova… Zpráva přišla pozdě, tento mladík, již harcovník,… ten, co již v litém boji nepotřebuje svého jenerála, sám ví dobře co udělat, aby přežil. Taková bitva má svá přísná pravidla a harcovník umí využít i lest, aby přežil, a ta v pravidlech bitvy povolena jest…“

Táhnul však dále za dalším a dalším dobrodružstvím až k poslednímu, osudovému cíli,… to jej od těch nekonečných tažení vysvobodilo…

„Opět pršelo celou noc před 18. červnem 1815… a tento zásah z hůry rozhodl i o tváři Evropy a možná i světa a také o životě našeho, nyní již silného a zkušeného kyrysníka ve zbroji na výtečném koni,… jen zázrakem nepřišel o život… To Hougemont brali útokem a ten starý statek bránily snad jen čtyři setniny Angličanů a vylámala si na něm zuby snad celá útočící armáda a 105. pluk francouzský tam přišel o bojový prapor…“ Tu vřavu tam namaloval jednou nejen on sám, náš voják s duší umělce, ale i úctyhodný pan Delacroixe o mnoho let později, a ještě později v roce 1911 jsem takovýto obraz namaloval také já sám. Já Alfréd.

Statek Hougemont, podobný té zřícenině na okraji Nové Cerekve, kde se náš voják od Marenga po dlouhém, zřejmě neúspěšném putování za hlasem své vlastní krve, usadil a zaznamenal své první dojmy:…

„Na tom statku, když jsi prošel bočními vrátky do dvora, všiml sis nejdříve starých vrat z 16. století, které tvořily jakési loubí, kdešť zdi kolem byly v rozvalinách. Kromě loubí byla zde ještě jedna vrata, z doby Jindřicha IV., kterými jsi mohl spatřit sad a představit si bojiště, ale byly tam i lopaty, káry a stará studna se železným rumpálem. Kaplička s malou vížkou a kvetoucí hruška stojí opodál, po dvoře se prohání hříbě a vážně se prochází rozzlobený krocan, tak podobně vypadalo i místo jehož dobytí bylo kapitánovi nejvyššímu a jeho slavné, Grande armée nedostižným snem, místo podobné tomu, kde nescházelo mnoho a nepřežil ani náš hrdina a nepřišel by na stará kolena sem, na místo podobné tomu zborcenému statku Hougemont. K tomu opuštěnému statku jako z Hugova románu, statku na okraji Cerekve… Kdyby tehdy celou noc na 18. června 1815 nelilo jako z konve, a sám nejvyšší kapitán mohl zacházet se svými kanony jako s bambitkami,… zřejmě i touto náhodou skončila vojenská pouť starého harcovníka,… kdy mnoho let po obdržené zprávě tenkráte v ležení u Paříže se rozhodl a vydal na dlouhou životní cestu. Bylo to v roce 1855,… píše se zde ve spisku starého písmáka…“

Vlastně mu to trvalo čtyři roky, to putování přes Slavkov až k nám. Než se usadil v naší vísce, tedy v Nové Cerekvi,… tehdy Biskupské… Muselo mu být, tomu již vetchému staříkovi,… vláčícímu všechny krámy pro malování i sebe za pomocí francouzské hole denně kolem nově vystavěné židovské synagogy, stojící na místě původní dřevěné modlitebny, ke sto letům. Sedával za vsí na trojnožce u rybníku, tam kreslil starou kartáčovnu. Spatřil jsem ho na tom místě poprvé a sledoval při práci. Tehdy mne svou rozloženou paletou učaroval,… připomínám. Zvážněl jsem při pomyšlení,… zdali mne čeká podobný osud v té válce světové, do které mne právě ženou…

Již jen dočítám,… ta žena, či dcera asi za ta léta zapomněla, nebo to dceři matka nikdy neřekla, nebo je ani nikdy nenašel a pokračoval z vesnic kolem Austerlitzu dál směrem na západ, domů? Dorazil k nám, k rozbořenému statku na okraji vsi, tolik podobnému statku Hougemont, aby se stal malířem naší krajiny a jeho příběh?…

… příběh toho jeho nekonečného pochodu při bubnech pěchoty?… Snad, jen doufám, že nebudu dožívat já…

Kniha pokračuje dalšími kapitolami. Můžete si přečíst jednu z nich.

Zima na Vysočině

Běžíme s Aničkou jen tak bosi po stále ještě zelené louce daleko za vesnicí. Již tři měsíce si navzájem užíváme jeden druhého a nemůžeme se těchto pocitů nabažit. Podzim nastupuje a my jsme každé pěkné odpoledne babího léta venku. Zima na Vysočině nastupuje dříve než jinde, tudíž je za dveřmi. Jsou to nádherné chvíle být tak spolu, každé, každičké odpoledne. Brzy vstávám, zavírám se v ateliéru a po obědě, ano stalo se to krásným zvykem, jdeme třeba jen zkontrolovat stádo kravek na pastvinu za kopec. Nyní vídám Aničku tak šťastnou jak jsem ji šťastnou neviděl snad od té doby, co jsme na procházce, tenkráte večerní Prahou, vybrali pro ni prstýnek. Vidím její tenkráte dojaté oči jako nyní, a ten prstýnek na její ručce se zablýskl právě teď. To je opravdové štěstí i pro mne. Užíváme si každou společnou vteřinu a víme, že za pár dnů, možná týden, nás čeká, tentokrát společná cesta do Berlína. Já tam mám ještě nedokončené povinnosti a koncem října bude v salónu přítele Bondyho zahájena výstava mých děl vytvořených v Berlíně. Chci, ať je Anička u toho a ona souhlasí. Myslím, že nyní se náš vztah naplňuje. Vím, že již budou naše cesty společné i ta Paříž posléze. Myslím, že pociťujeme jistotu, snad poprvé i perspektivu. Jistotu cítíme v těch třech obrazech, do kterých jsem zainvestoval v Německu. Představují tučnou sumičku z případného prodeje a perspektivu pociťuji již také sám. Má tvorba začíná být dosti kvalitní, snad je to odvážné tvrzení, ale padělatelé mých obrazů by si vylámali zřejmě všechny zuby, tak se odlišuji. A půjdu dále, cítím správné směrování mé tvorby. Moje nekonečná německá i pařížská anabáze se úročí…

V ateliéru jsem každý den celé dopoledne, než pro mne má žena nepřijde, máme smluvené znamení, pak položím štětce a jdu. Umí přijít tiše, sednout si a pozorovat mé ruce při práci. Vyslovila se, jak ji to uklidňuje sledovat tahy štětcem, jak barevné stopy za ním se přidávají k dalším a po kousíčkách se objevuje více, až ten obrázek dává smysl. Je úžasné mít takovou ženu a s takovým pochopením. Témata, na kterých pracuji, jsou ustálená, pokračuji v tom, jak mě poučil Berlín,… figurace a zátiší. Odalisky i dívky v blůzkách tělové barvy, tmavší pozadí obrazů, plastické, hodně plastické a reálné, jako i zátiší jsou nasvícená, hmotově těžká a zase ten realismus, ten realismus ponovu. Ostatně všichni i ti nejzatvrzelejší již prošlé, tolik překotné doby přecházejí na formu reálného vyjádření se. Přeci i ten velký Španěl. Mně však více učarovalo Derainovo pojetí figury i krajiny. Chci vidět v Paříži alespoň jednu jeho výstavu, ale nejsou, dá se říci, jsou, ale výjimečně. Kumštýř to on je…

S Aničkou jsme se ještě zastavili na dva dny v Praze, mám zde sjednáno několik setkání, pak již budeme pokračovat do Berlína. Je polovina října a venku pořádně fouká. Ubytovali jsme se, dá se říct, že je to již náš hotýlek, poblíž Wilsonova nádraží. Odtud je to kousek z vlaku a opět zpět na vlak, vždy s těžkými zavazadly. To je ten důvod, proč se do něj vracíme, je kousek od vlaku a přitom v centru dění. Jen nalehko, se již dostaneme všude snadno. Dnes Anička zůstává v pokoji, zastavím se pro ni hned po schůzkách, někdy odpoledne a půjdeme se poblíž hotýlku najíst. Obchodní schůzky jsou pro malíře na obtíž, ale je nutné udržovat kontakty. Sebelepší dílo se neprodá samo. Nyní jsem na cestě do kavárny v pasáži Rokoko, kde se sejdu se sběratelem umění panem Františkem Venerou. Mám to kousek, seběhnu dolů půlku Václaváku,… již jej poznávám, sedí u stolku s výhledem do ulice, mává a mírným úklonem dává o sobě vědět. Psal, že tady v Praze má více úkolů a jestli se můžeme sejít. Naplánoval jsem Vysočinu opustit o den dříve se zastávkou v Praze a další den pokračovat do Berlína. Proto ten hotýlek poblíž nádraží. Pan František, jak jej oslovuji je z Brna, vzájemně si vykáme. Je pro mne hodně důležitý, takový barometr kvality mé práce. Má několik mých prací ve sbírce. Mám jeho podporu. Hlavně v začátcích byl takový můj, jak se dnes moderně říká, mecenáš. Brno je dost z ruky, všechny mé cesty i ty zahraniční směřují obvykle přes Prahu, proto jsem rád využil tuto možnost se s panem Františkem setkat…

Po večeři sedíme s Aničkou ještě v restauraci na Václaváku, v horní části přímo u Svatého Václava. Popíjíme kávu, vyprávíme si, pozorujeme ten večerní ruch všude okolo a domlouváme se, jak to uděláme zítra. Ještě dopoledne něco mám, pak budeme mít co dělat, stihnout odpolední rychlík do Berlína bude honička. Cesta před námi je dlouhá. Pro Aničku obzvlášť, není zvyklá. Máme s sebou spoustu čtení. Anička, ač nemá vyššího vzdělání ráda a hodně čte. Myslím, že by strčila do kapsy kteroukoliv z těch namyšlených paniček, co pro samou emancipaci vystudovaly vysokou školu právní. Moje Anička je vzdělaná, jak to jen říct:… Ano, po svém, nebo svojsky?…

Je to žena chytrá a moudrá a chce se mně říct, věrná…

Cesta utíká, pomalu se stmívá, rozsvítilo se elektrické osvětlení vozu. Anička si střídavě čte knihu a dívá se z okna. Nyní se setměním se, se soustředila na knížku. Já mám otevřenou na klíně knihu jinou, ale hlavou se mně honí docela jiný příběh, než se odehrává v té knize. Další schůzka včera v Praze totiž byla s holešovickým továrníkem Ullmannem. Nebyl sám. Při mém příchodu do luxusní restaurace, kam jsem byl pozván,… oslovil mne tam pikolík, jako by již na mě čekal a uvedl ke stolu, kde vedle továrníka seděl elegantní pán středních let, určitě starší než já. Byl mne představen jako konzultant Americké ambasády ve věcech národního bankovního systému. Byl zde na tajném ministerském jednání ohledně tištění státovek v americké tiskárně ABNCo. O čemž se hodně hovořilo v souvislosti s potřebou tisknout papírové peníze kvalitně a ne na lehce padělatelném knihtisku. Ten vysoce postavený muž má německé kořeny, jak mně bylo řečeno a má zájem o mého von Maréese. Obraz, který mám tak rád, ten malířův romantický pohled do parku s altánem a ženou v dlouhých šatech, u nohou má dlouhosrstého chrta. Nabídnul jsem jej nedávno fabrikantovi a odvážil jsem si požadovat závratnou sumu. Nyní je zde zájemce, který je ochoten tuto cenu akceptovat. Myslím, že pro dolarového cizince to není až tak závratná částka, když by platil v inflačních korunách. Toto dilema si vezu s sebou. Rozhodování nemůže trvat dlouho. Nyní ve vlaku mám čas si všechno promyslet. Uvažuji již hodně obchodně. V Německu, ale i ve Francii začíná velká hanza, výprodeje tam jsou obrovské. Při mé odbornosti a přehledu mně tato částka může vystačit na dva obrazy podobné kvality. Toho jednoho, co je v jednání, na místo druhého zamýšleného obrazu se hlásí již nyní několik adeptů, tedy zatím jen v mé hlavě, a ještě na kontě zbude dost vysoká částka na skromný, přesto pohodlný život po dobu jednoho až dvou let pro nás dva. Tedy pro Aničku a pro mne. Jsem té myšlence hodně nakloněn, ještě to cestou domyslím a v Berlíně se o tom poradím se ženou…

Tentokrát jsme do ZOO Bhf. přijeli načas a vystupujeme až na Charlottene Bhf. Není zde již z daleka tolik lidí, většina z přeplněného vlaku vystoupila právě ve stanici ZOO. Jdeme obtěžkáni zavazadly, Anička samozřejmě nese ty příruční lehká, já to ostatní. U Trinitatiskirche, ještě kousek nahoru a stojíme před útulným hotýlkem na Goethegasse. Toto místo jsem vybral již dříve. Anička, by nemohla přebývat v takovém podnájmu, jaký jsme měli s Karlem Novým a posléze jsem jej obýval sám. Máme útulný pokojík s plnou hygienou. Výhled sice do dvorku, ale to nevadí. Do Bondyho salonu to není až tak daleko. Jsme kousek od Charlottina nádraží a na pár zastávek po železnici směrem zpět se snadno dostaneme do historické části města…

Jsme zde čtvrtý den, jsem na cestě směrem na Lützowo náměstí do Walterova starožitnictví, Anička si udělala volno pro sebe. Jsme domluvení, zítra odpoledne podnikneme výlet do historického Berlína… Obchodní záležitosti jsem včera vyřídil a nyní s čistou hlavou, a dnes obzvláště usměvavou manželkou jdeme po nábřeží před Reichstágem. Vlakem jsme přijeli až na Börse Bhf. a nyní již procházkovým krokem kolem Sprévy a užíváme si pohledů, směřujeme na bulvár Unter den Linden, prohlédnout si módu za výlohami luxusních obchodů. Zde je docela jiný svět, odvrácená tvář jinak všudy přítomné bídy a následků hyperinflace. Nám se zde vede dobře. S korunami v kapse si můžeme dovolit téměř vše. Ta jejich hyperinflace, nebo jak to v novinách nazývají, je šílená. Ty bezcenné státovky tisknou jako noviny, ani je nestřihají na jednotlivé milionové peníze. Vlastně to nejsou peníze. Metaři je ráno při úklidu města sbírají po zemi a spolu s novinami vyhazují. Nikdo je v obchodě nechce. Lidé, co se procházejí, po tomto bulváru jsou držiteli marek, ale zlatých marek a ti, ti žijí jiný svět. Aničce při pohledu na to všechno kolem, na ten luxus, co je patrný při pohledu do výkladu s oblečením, vyprávím…

„Aničko, již vím, jak to bylo,… víš, jak jsem koupil toho Corota, tak levně od hraběnky tady v Berlíně,… ona totiž měla dobrého poradce. Nyní znám odpověď, obě strany jsme na tom vydělali. Těch devět tisíc korun má dnes tady obrovskou hodnotu. Viděla jsi, co se povaluje po chodnících a létá ve větru,… bezcenné německé peníze…“

Anička jen nevěřícně pokyvuje hlavou…

Kousek dál září obrovský poutač a zve do biografu na film Charlieho Chaplina, Kid. Anička projevila zájem, tak jdeme dovnitř. Večerní promítání je téměř vyprodáno, ještě jsme lístky druhé kategorie dostali. Nikdy jsme v biografu vlastně nebyli, na opeře v Praze to jo, ale v biografu ne. Usedáme na křesílka hodně při straně v páté řadě…

„Alespoň máme přehled nad celým sálem, když už ten pohled na plátno je mizerný“,… povídám Aničce…

Vidím muže, stát za promítacím strojem s kličkou, jak se domlouvá s jiným mužem, který právě usedá za klavír pod promítacím plátnem …

Můžeme začít, pomyslím, všichni na svých místech…

Již při úklonu Charlieho věčného tuláka, klavírista vyluzuje první tóny. Po očku sleduje film a improvizuje doprovod. Když je scéna dramatická, jsou úhozy toho pána u klavíru silnější, ale jinak je to dost falešné. Ty akordy prostě neladí, nebo to klavír je rozladěný… Malba má také své akordy a harmonii a falešné tóny mohou být pouze chtěné, jakoby dekorativní, taková třešnička na dortu, ale toto, co klavírista předvádí, nemá s uměním nic společného. Tento klavírista by v salůnu na americkém divokém západě dlouho nepřežil, obvinili by ho jako falešného hráče, byť ne karbanu. Docela to rve uši také mně. Hudební sluch mám výtečný. Nejen, že jsem chodil do houslí, a můj sen chlapce? Chtěl jsem být hudebníkem nebo lesníkem po dědečkovi. To jsem Aničce ani dříve nevzpomenul. Všechno o mně neví, povídám si… Anička mne drží za ruku a s každým rozbitým oknem,… ten chlapec připravuje práci, a tulák Charlie následně ochotně zasklívá. Anička se mnou trhne, jak se jí to líbí a přeje jim, vždyť je to jejich obživa, povídá. Po skončení stojíme frontu v šatně na kabáty. Anička mě přitahuje, líbá mne a děkuje. Vidím opět slzičku v jejím oku…

Říká:

„Byl to dojemný příběh, že? Mám tě moc ráda, Alfréde, dodává…“

Domů, tedy do našeho hotýlku na Goethegasse se vracíme pozdě večer. Plánujeme, že zítra budeme odpočívat. Snad menší procházka v blízkém okolí jinak číst a polehávat, protože pozítří nás čeká moje výstava, druhá samostatná v Berlíně a den po zahájení výstavy odjíždíme domů, do Nové Cerekve. O plátna se následně starat nemusím, ty budou zaslány v přepravním kufru poštou. Tedy kromě těch co se prodají a já doufám, že alespoň některá zájemce najdou. Po celou dobu pobytu v Berlíně jsem maloval nejen plátna, také jsem maloval hodně na karton. Však všechno do maximálního rozměru mého přepravního kufru…

Jo starosti,… to je život, člověk, aby stále myslel dopředu…

Procházíme výstavou, Walter zahájení vernisáže a uvítání hostů zvládl bravurně, představil mne obšírně a v moc dobrém světle, cítím se být tady dnes velmi důležitý a Anička je na mne patřičně pyšná. Aničce jsem nabídl rámě a postupně se zastavujeme u jednotlivých párů nebo se přihovoříme hloučku. Jak mě Walter informoval, jsou to vesměs jeho dobří zákazníci. Všímám si, že někteří se na má díla dívají s nedůvěrou. Myslím, že jsou to především staromilci, neboli milovníci starého umění a především milovníci starožitné asiatiky, na kterou se Walter orientuje především. Říkal, že jsou to převážně Židé a to úspěšní obchodníci s jiným zbožím,… poznávám to okamžitě, když se mnohým zpod klobouku pohupují pejzy a u jiných velmi četně vidím jarmulku… Přichází další pár a zdraví Šalom alejchem,… Walter jde vstříc a odpovídá za chůze Alejchem šalom,… „tito hosté by raději viděli jiné náměty, než ty co visí po stěnách,…“

… šeptám Anně,… „třeba; Pesach seder nebo Suku a lulav etrog, Hru s luky a šípy na lag ba-omer,… nebo něco podobného, pro své vnuky“,… odpovídá šeptem s úsměvem Anna,…

„Podívej se, Aničko, ten starší pár si se zájmem prohlíží ve vitríně stará krásná přání k Roš hašana a vedle má Walter spoustu starých macesů. To jsou krásné věcičky, které ty lidi zajímají především,… jsem rád, že se baví a také za to, s jakým zájmem si tito lidé prohlížejí i mé díla, vypadá to, že to není jen akt slušnosti…“

Po ukončení dnešní vernisáže nás zve Walter do privátní části této jeho honosné nemovitosti a poznáváme hned, že opouštíme obchodní zónu při pohledu nad dveře, kde je umístěna krásná stříbrná sezuza …

Výstava bude pokračovat ještě další tři týdny, takže výsledek se dozvím posléze…

Zpáteční cestou domů si se ženou vyprávíme, probíráme krásné společné záitky. Tyto chvíle jsou nám tak vzácné,… ale i o těch věcech smutných, co jsme v Berlíně viděli, si povídáme. Přišlo na konstatování a vzájemné ujištění se v tom, že moje německá anabáze pro vždy skončila. Situace tam není pro nás, pro naší budoucnost příznivá, a to jsme uvažovali o možnosti, že se Berlín stane naším domovem. Jistě bychom tam byli objekty přehlížení,… a pak to klima ve srovnání s naším jihem a Vysočinou je nesouměřitelné. Jedeme domů a hned po Novém roce mne čeká práce v Paříži. Práce na dnes již rozjednaných obchodech a také moje práce výtvarná,… ta mě láká,… ve spolupráci s Jiřím. Na mou vlastní uměleckou činnost začínám klást důraz největší. Je to moje tužba, vášeň i osud. Konečně se těším, a to ze všeho nejvíce, že na jaře za mnou do Paříže přijede moje žena Anička. Na odloženou svatební cestu. Nyní jí to šeptám do ucha, usmívá se a s povděkem kvituje… Je tady konec roku a s ním přichází další odloučení od Aničky, však ne nadlouho…

Přejíždím stanici Berlín ZOO, vystoupím až na Charlotte Bhf.

Uvažuji:

Důvod je prostý, jednak se z tohoto nádraží vypravují rychlíky do Paříže, kam odjíždím za tři dny a to na delší pobyt. Také je odtud lehce dostupné Lützovo náměstí a tím i Waltera Bondyho starožitnictví, spolu s jeho salónem,…

… to je hlavní důvod mé třídenní zastávky v Berlíně. Celou cestu vlakem jsem měl napilno, doma jsem se věnoval cele své ženě a také každodenní dopolední tvorbě v ateliéru. Tudíž připravit podklady jsem měl čas až cestou ve vlaku. Počítal jsem s tím, představu o pobytu i předjednané záležitosti na příští dny,… především společné obchodní záměry s Walterem jsem měl promyšlené předem. Nyní bylo třeba vytvořit přesný harmonogram úkolů, konečně se cítím nejen v duši umělcem, nýbrž objevuji v ní také obchodní talent. Chci namalovat přece ta nejlepší díla, dlouho jsem zápasil se samotnou existencí a kazil si ruku líbivým malováním pro obživu. Teď jsem dál, utkal jsem se s osudem a znám cestu k nabytí dostatku. Pak můžu ukájet tu nezvladatelnou vnitřní nutnost tvořit dílo, dílo opravdové, vdechnout obrazu duši a dát to vše na obdiv světu. Tento chtíč mne pronásleduje téměř celý život a to mě žene pořád dál, také za těmito požitky z dobrého obchodu… A v neposlední řadě příležitost poznat blíže Paříž, atmosféru toho města nasáknutou vším tím nepopsatelnem,… budu ji sát všemi póry na těle. Očima sledovat tamní kouzelníky současné doby,… ten výkvět a elitu o které se tak hovoří. To, že se v tomto městě schová i kde jaké individuum je zřejmé, hledají zde útočiště geniové i ztracené existence. Čpí to vše přes stránky novin i z vyprávění, stačí večerní procházka čtvrtí Petit Italy a ráno se dočtete o policejní razii ve sloupku v novinách o loupeži století, kdy vykradli klenotníka přes tunel vykopaný ve sklepení a všechny stopy směrovaly právě do podivného prostředí ve vzpomenuté čtvrti. I takové sorty lidí jsou zde k zastižení a to činí především Montmartr tak inspirativním. Smrad stoky i vůně půvabu zde neunikne citlivé duši umělce, to je můj úkol i předsevzetí, vnímat a chápat realitu. Nikdy nepřijmu, jako se mně vždy i příčila role překladatele děl těch významných, lakonicky, do češtiny,… mluva malíře epigona je mně cizí. Takovou Paříž chci poznat, aby mne poučila, na takovou Paříž se těším…

S Walterem máme připravené věci k nabídce pro našeho mecenáše, jak mu důvěrně říkáme. Ale také teoretika, možná i politika, když těmi věcmi kolem financí, tak vládne. V každém případě člověka, který drží v rukou klíč od akreditivů státní galerie v bankách. Tedy pro doktora Vincenta. Jedná se o některé skulptury středověké, holandské a německé. Myslím, že především ta kamenná skulptura sv. Máří Magdalény, holandská práce z patnáctého století. Pro záměry Prahy hodně lákavá záležitost a cena v rozdílu, tudíž marže zajímavá zase pro nás. Domluveno je, že Walter přijede do Paříže v první dny roku 1924 a tam předloží doktorovi tuto nabídku. Já v tom figurovat nebudu, domluvili jsme to takto, je to obchodní úkrok dobrý tah na šachovnici, a nehraje se již o nic menšího než o zabezpečení života umělce a jeho nejbližších,… přesvědčuju sám sebe…

Já na scénu vstoupím později…

Waltera Bondyho jsem přijel navštívit ještě v jedné, pro mne hodně zajímavé záležitosti. Na německém trhu se objevil triptych barokního česko-německého malíře Johanna Georga Heinsche. Zde je to pro obchodníky okrajová záležitost, ale doma jsou to hodnotná díla, zadávaná ve své době řády, většinou jako práce na zakázku, a jak toto konkrétní dílo znám z teorie, pak je to jeho velmi povedené oltářní dílo, Martírium mnichů. Chci zainvestovat a toto je právě věc, která na mě čeká. Znám své investiční možnosti a z prodeje romantizujícího díla Hanse von Maréese tomu Američanovi se mně patřičně zvýšil obnos na účtu. Ten člověk původem Němec měl k tomu dílu vztah a viděl jsem, jak právě tohoto von Maréese chce vlastnit. Nepřekáželo mu ani navýšení již tak omračující ceny o dalších 12% za daň přepychovou, uvalenou státem na dovoz děl. Ta moje dovozní cena byla třetinová k ceně nynější prodejní. Takže mně další investiční prostředky přibyly jen po technickém přepočtu a navýšení ceny ze zákona. Tomu již rozumím a nabývání majetku mně navíc skýtá potěšení, však blaženost mě přepadá jen v okamžicích vlastní tvorby, či nadchnutím se nad umem mistra jiného…

Stojím před třemi deskovými díly barokního mistra,… s Walterem se po sobě díváme. Jen stojím a žasnu, krásnější než na jakékoliv reprodukci, to prostředí ve kterém po staletí triptych pobýval, bylo dokonale konzervující, neubylo ani půl tónu z barvy, dá se říci novodobý včera namalovaný plagiát. Ba ne, to není plagiát, stačí mně jen na něj sáhnout a celé prozkoumat. Znám Heinscheho obraz Útěk do Egypta, visí v kostele sv. Jakuba v Praze. Znám výzdobu toho kostela i jeho samotnou architekturu. Dříve s Arnoštem jsem jej navštívil, zajímal nás, podle těch stejných plánů byl vystavěn i náš barokní kostel v Nové Cerekvi. Ano, tato malba, to podání se shodují s podáním Útěku… v kostele sv. Jakuba v Praze.

„To se mistru povedlo.“…

„Je to nádhera, Waltře, vše jsem si před příjezdem o tomto díle nastudoval, vše co bylo k tomu dostupné, i ty zadavatele práce,… ty rytíře v rouše beránčím jsem nastudoval. Motiv mučedníka a stavbu kláštera na jeho věčnou slávu, tehdy v té karolinské době ve městě Fulda v Bavorsku. To vše, jsem si, Waltře, nastudoval,… o mnišich, zasvěcení kláštera, roli Karla Velikého v tomto martíriu,… vše znám dopodrobna, a vše stojí naskládáno za tímto obrazem. To vše je v podmalbě, vyvěrá to zevnitř,… nevím, Waltře, jestli jej někdy dokážu prodat, byť s vidinou obrovitého zisku. Myslím, že ne. Ty obrazy budou viset u mne. Podívej se, Waltře, tady a také tady a odstup dál, všude ta forma figur a perspektivy, vystavěná nebeská klenba a oblaka v horizontu, všude je cítit obrovský vliv,… je tam přímo otisk velkého Veronese…“

„Ano, máš pravdu, Alfréde, ten obraz je moc kvalitní a bude ti dělat velikou radost…“

„Waltře, toto je opravdová pohádka o karolinské renesanci,… tam, po tom obrazoborectví epochy předchozí,… v tom tmářství ti bylo hodně zabřednuto židovství. Uznej,… v obavách z idolu, zakrývat jakkoliv a na čemkoliv vyvedenou tvář je pro nás již nesmyslné,… ano, takový byl stav lidského vědomí.“

„Nediv se, Alfréde, židovství zapletené v tom obrazoborectví?… Víš, tu ďáblovu ruku cítili tenkráte všude a čerty viděli za každým rohem,… byli i mezi svatými,… i Oribel a Tobiel byli uctíváni až do roku 745, než papež Zachariáš vycítil jejich čertovství a vyhnal je… Pak možná dalších tisíc let vymítali a upalovali,… pod mučidly se přizná každý, to mně věř, Alfréde.“

„Fuj,… ještě že jsou ty věky ty tam, Waltře…

…Ano, a Voltaira zpochybňovat nebudeme, Waltře,… konečně ať to bylo, jak chtělo s tou revoluční zvůlí konce předminulého století. Dějiny se měnit nedají, ale přesto prý ďábel navštěvoval polobdělé počestné ženy té doby obzvláště často, aby trestal činy nespravedlnosti toho bratrství a svornosti, ale také toho tmářství,… příchod na svět Voltaira? Takto opředen pověstmi s tím fujtajblovstvím jen proto, že se nehlásil k otci, co jej počal a také to jeho psaní pod pseudonymem, právě o jejich světici, jejich Johance. To na jeho pověsti čistoty nepřidá a také se to neodpouští. Navíc to bylo vytahováno z bažiny na světlo světa celkem později, jak o tom píše Hugo, kterého právě čtu. Mám zakázku na ilustraci jeho děl, Waltře. Výhodná smlouva na velkou práci. Ten měl k Voltairovi zase,… řeku, o šedesát let blíže než my a navíc byl Francouz, takže se jej to na rozdíl od nás týkalo,… ale to jsou scestné bláboly, prostě to byl deista, jen nevěřil na zázraky. Žil v dřívějších dobách a vezmi si, že podobně mysleli i ve starověku, třeba právě Platon, tak co…

… Víš, co bych však, Waltře,… Voltairovi vyčetl já,… tak to jeho spřažení se, ne s ďáblem, to je hloupost,… ale s tím Sasem, Fridrichem Velikým. Tam bych cítil čertovinu, ten dobyvatel a loupežník jinak veliký osvícenec v umění a vědění,… to jo, ale jen do momentu než zaslechl zatroubení vojenské polnice…

… Pravdou je, že Fragonard i další poctiví a pracovití mistři té revoluční gilotině stěží utekli a mnozí také ne, Waltře,… přesně si vzpomínám na vyprávění profesora Maxe, o osudech těch nejlepších Francouzů, ještě na Akademii,… a konečně po tom věku předchozího ničení přišla pravá renesance, kterou tak krásně ve své pohádce, snad po sedmi stech letech zachytil na obraze náš mistr Heinsche…

… Promiň, Waltře, že jsem tě nepustil ke slovu, potřeboval jsem se k tomu obšírněji vyjádřit…“

„Alfréde, jsem rád, že se ti tento triptych tak líbí a dělá radost,… po první karolínské, následovala renesance další, Alfréde, Otonská, jak víme ze školních lavic…“

Svatá prostoto…

„Víš, Waltře, když jsem byl zabořený v teoretické přípravě na vyhodnocení a posouzení našeho triptychu, stojícího právě před námi,… zabrousil jsem ještě do doby snad o dvě stě let později a zahleděl se do spisů opata kláštera v St. Denis. Opat Suger přestavoval klášter založený právě v éře karolinské,… Waltře, jak je vše pomíjivé a na obrtlíku téměř se měnící,… po uvědomění si situace malířů a vůbec umění v tom věku tmářství, věku i pro opata Sugera dávno minulém, jsem se do těch spisků začetl a téměř bez výhrady jsem s ním, i nyní, po dalších osmi stech letech souhlasil,… řešil záležitosti světla v chrámu a měl rád obrazy,… přestavěl svatostánek v St. Denis, severně od Paříže ve prospěch světla. Neřešil a nezajímal jej základní rozpor, nebo střet gravitačních sil. Tedy nedramatizuje vztah mezi břemenem a podpěrou, klenbou a sloupem,… umocňuje účinek chrámového prostoru vyplněného světlem,… transparentní chór nahradil temnou karolinskou apsidu,… celá stavba je prosycena zářivým světlem. Připomíná v tom spise často světlo Nového zákona, jako protiklad temnoty nebo slepoty zákona židovského,… rozlišuje světlo přírody přiděleno prostoru nebes a pak ta světla a světýlka vznikající na zemi lidskou dovedností,… jež jsou odrazem světel duchovních, jako kdyby hledal novoplatonské doktríny,… ale Waltře, to jsem neúmyslně náš rozhovor přenesl na rovinu filozofickou… Snad už jen to krásné přirovnání se vzácnými kameny, které užil a já si jej zapamatoval, pak ti s tím již dám pokoj…

… Sadronyx,… je kámen průhledný a jasný, rudá čirá barva sadru je nové světlo chrámu, soutěží se světlem v chrámu překonaným temným světlem onyxu,… jako by jedna kvalita chtěla přejít v druhou, píše Suger ve svých spiscích… Zde bych ovšem s ním polemizoval,… a kvalitu světla vstupujícího do mých obrazů si nechám dále prostupovat skrze vitraje umístěné vysoko v židovské synagoze, mozaikou seskládanou z mnohobarevných, přesto přitemnělých kaménků onyxových…“

Jisté situace, stavy ducha a mysli, ubírají ze života. Jiné, jako je tento moment intenzivního prožitku na životě přidávají. Pociťuji štěstí a o to vše se chci, musím podělit se svou věrnou ženou Annou. Napíši jí dopis, dlouhý, dopodrobna vylíčený příběh dnešního dne…

Vykládám si věci ze zavazadla do skříně, již si stylizuji to psaní v hlavě, zastavuji se a stojím zadumaný. Jen zautomatizované pohyby mých rukou na noční stolek v tomto pokoji na dvě noci kladou bibli a na ni pokládají deník od Aničky. Budu si z těchto dvou knih, co mne provází na cestách, číst…

Důležité jsou instrukce pro mé nejbližší, tam doma. To napíši jako prvé,… jak naložit s těmito, tak krásnými a vzácnými díly co přivezou. Při čtení deníčku před usínáním si zavzpomínám na svou ženu, ano, představím si ji a v mysli nechám při tom běžet před očima film, jak se právě myje, češe, ulehá ke spánku, je krásná,… jak voní a jak se ručníkem zlehka a smyslně osušuje pod pažemi a na prsou, alespoň takto duchem budu jí po boku…

Koncem týdne Walter přibalí již můj triptych ke svým obrazům, které do republiky přepravuje na zápůjčku. Vyplatil jsem je, ty mnichy v hotovosti a to korunami, mají dnes v Německu velkou váhu. Vše je dobře načasované, nemusím mít s tím starost. Také přeprava se zlevní. Původ triptychu je zřejmý, tudíž tu daň to obchází a navíc, nyní, když odjíždím na dlouho do vysněné Paříže… Moc mně to pomůže…

Kdy to vše jen budu moci Walterovi vrátit…

Je to nezištný kamarád, vždyť obchodovat mě naučil právě on. Takové myšlení a ty výrazy co používám:… Tudíž tu daň to obchází… To všechno je jeho práce…

Aničce štěstí, co nás potkalo, podrobně popisuji, žádám ji nakonec o předání vzkazu, Arnoštovi. Ve zkratce kdy a kde obrazy, tedy ten triptych, náš nový přírůstek do sbírky, tu tak výhodnou koupi v Praze převzít a převést do Cerekve. Zní to jednoduše, ale Arnošta to bude stát celý den cestování. Je to bratr, vím, že takové věci pro mne rád udělá a navíc si s Aničkou výborně rozumí. Ještě zalepím obálku, přečtu si kousek z jedné i druhé knihy na nočním stolku, to až před usínáním. Zítra dojednám drobnosti s Walterem, odpoledne do galerií na berlínský Muzejní ostrov a na poctivou kávu, ten obchod si ji zaslouží. Čeká mne Paříž…

Povídáme si s Walterem tak vehementně, emocionálně i uvolněně zároveň, že je poledne pryč.

„Rozhodl jsem se, Waltře“.

Povídám:

„To odpolední pobíhání po městě vynechám, vždyť tady máš tolik inspirace také a navíc, povídá se mně s tebou moc příjemně, tedy jestli ti to nevadí,… ještě rád pobudu…“

„Alfréde, je mně smutno za toho mladého Kafku, nějaký měsíc tady pobýval s polskou židovskou přítelkyní, jmenuje se Dora. To mně všechno vyprávěl Max Brod, zastavil se tady u mne.“

„Povídej, Waltře, vše kolem toho mladého filozofa mne zajímá.“

„Nyní již jsou v Praze, právě Max Brod pro Kafku přijel, aby ho doprovodil domů k rodině. Víš, on ti je na tom se zdravím moc špatně, tuberkulóza. Vrátil se z ozdravovny ze slovenských Tater. Tady psal a spolu s tou Polkou žili na Grënenstrasse, také navštěvoval židovská studia na Berlínské akademii. Usiloval se nemoc přemoci, ale jak mně vyprávěl Max Brod, musel všechno opustit a vrátit se domů, do Prahy. Co stihnul, tak dokončil a nabídl svého Hladového umělce vydavateli…“

„Ty Alfréde, nic ve zlém, je to sranda, ale myslím, že ty jsi dnes již zdatný obchodník s uměním, že hlad u tebe nehrozí a budeš moci se plně oddat opravdovému kumštu, co říkáš?“

„Je to moje touha, Waltře, je to se mnou přesně tak, jak jsi to popsal. Víš, je jen škoda, že nedokážeme, my Židé se začlenit, aby vše se měřilo stejným loktem. Mluvím o Praze, umělecké komunitě tam, přece měřítko může být jen jedno. Podívej se, Waltře, proč to v tom pražském středověku šlo? Tiskaři spolupracovali, půjčovali si a vypomáhali na knihtisku staročeském i v hebrejštině tisknoucím. Dřevořezy, sazeči, si prostě vypomáhali a žili v pospolitosti. Předsudky a zášť, pak až nenávist, čemu to slouží. Povídám, nežije se mně tam dobře, ještě, že máme útočiště na venkově. Tam je všechno jinak, mnohem lepší, žel kumštýř se většinou musí pohybovat tam, v tom nehostinném městském prostředí, promiň, Waltře, že si tady tak povzdychávám,… mám tam přece v knihách zanesený domovský list,… domovské právo, Waltře, a to se přece přeneslo i do té nové republiky…“

„No jo, domovské právo, to ti je zřejmě přežitá věc. Tedy přežitá, vytáhne se, jen když se někomu hodí do krámu. Nedávno ti mně jeden zámý, Vídeňák povídal, jak jednoho dlouhodobě duševně nemocného umělce, malíř dekoratér, ale dělal i moderní věci, tedy dokud mohl. Jmenuje se Rudolf Kalvach, to jméno jsem si, člověče milý zapamatoval. Událo se to nedávno a ten jeho osud mně přišel tak zvláštní, že jsem si i to jeho jméno zapamatoval. Ono, s tím domovským právem. On je to rozený Vídeňák, ale jeho otec, nebo děd se ti narodil v Čechách, a toto jeho domovské právo ti přešlo i na tohoto malíře. Po rozpadu však Rakušáci toho využili a tohoto nemohoucího muže přešibovali do Čech. Ten ti v Čechách, člověče v životě nebyl. Myslím, že naštěstí okolín již moc nevnímal, tedy tak mně to vyrozprávěl můj známý z Vídně. Vidíš, Alfréde, jak to s tím domovským právem také může dopadnout.“

„Tak dobře Waltře, s tímto jsem to trochu přestřelil, ale stejně.“

Zamluvil jsem, co jsem chtěl říct, myšlenky se mně převekslovaly na vedlejší kolej, pomyslím…

…„Již jsem si vzpomněl, Josef Čapek nás tenkrát i s Annou pozval, bylo to po výstavě Tvrdošíjných na návštěvu k nim domů, na Újezdě v ulici Říční. Jsou to vůbec příjemní lidé, zavzpomínali jsme si; vidíš, Josefe:… před rokem v létě jsme byli spolu na opeře v Šáreckém údolí, tam v tom přírodním amfiteátru bylo tisíce lidí a my jsme se v tom chumlu navzájem ztratili…“ Přišlo nám to po více než roce legrační. Josef je upovídaný, povídá a povídá,… „jednou tě, Waltře, s Josefem seznámím,… jinak, Waltře, Josef je čestný člověk…“

„Budu ti povděčný, Alfréde.“

„Hmmm,… ten doktor Vincent z Prahy, možná víš, byl ti to bohatý člověk, vyprávěl také, tehdy na jaře, Josef:…

…Doktor Vincent zdědil podíly na rodinné firmě, prodal je… a mohl si naplňovat sen. Výtvarné umění opravdu miluje. Začal v počátcích sbírat práce Picassa, měl a jistě má obdivuhodný nos na dobré věci. Vystudoval dějiny umění ve Vídni, toto vzdělání mu Praha ještě dát neuměla. Pravdou je také, že jako student malby Vincent v Praze neuspěl a bylo mu rozmluveno další setrvání v tomto oboru jedním věhlasným profesorem krajinářem v Praze, vždyť víš. Pravdou je, že máme skvělého teoretika umění. Říká se, že pro formu cit nemá, to ten náš druhý obchodní partner doktor Václav V. Š., má toto cítění vyvinuté enormně. Jsou to naši obchodní partneři, a jak jim oběma říkáme, naši mecenáši, seděj totiž na peněžních akreditivech u pražských bank. Vincent, abych to dopověděl, v roce 1919 přišel o své jmění ve Vídeňské bance, to ty měnové kotrmelce bývalé monarchie, víš. A tato monarchie to uměla dobře,… bankovní krachy jí šly dobře. Tak si také monarchové ve Vídni financovali i tu sedmiletou válku a pak po roce 1760 se měli všichni obyčejní lidé čemu divit, když ty dluhy monarchů,… ty bankovní cedule totiž byly bez krytí bankovního a sedlák, či poddaný, aby se v tom marasmu po léta plácal,… podobně jako doktor Vincent po roce devatenáctém našeho století, je mně jej líto…“

Autor: … čtenář by se mohl mýlit, kdyby se domníval, že užíváme slova buřičsky ve špatném slova smyslu při vzpomínce na selské povstání proti feudálům u nás, kdy revolta se dostala z náchodského panství až ku Praze a toho vůdce Josefa Mirana, alias Černého, šafáře z Přezletic jako buřiče pověsili na louce před karlínskou invalidovnou, bylo to léta páně 1775. V době těch bankovních cedulí. Nepřipomínáme si to snad při procházce krásným dubovým hájem u Vinoře, který v den popravy tam smutný a zoufalý lid vysázel, ale dovolujeme si upozornit na další a další „následy“ při kříšení feudálního pokroku. I dnes by člověk měl mít dlouhou paměť, že monarchové a nemusí to být zrovna mocnáři, činní nespravedlivě. Ano dlouhou paměť máme v tomto případě mít a vědět:… „Vzbouření sedláci byli chudými lidmi a lidé hladoví mají vždy pravdu,…

… pod slovy dobré rozdělení nemůžeme rozuměti rozdělení stejné, ale rozdělení spravedlivé…“

Nicméně penězi, tedy státními, otázkou zůstává jestli spravedlivě?… vládnou také naši doktoři věd kolem umění, dále. Jen ta nevraživost myslím, že to není osobní nesympatie, ale nějaké to rasové protivenství snad, to nevím. „Víš, Waltře, já ti toho Vincenta nemám rád. To asi popíjení tohoto dobrého rýnského vína při povídání si, je na vině…“

„Ve víně je pravda.“

„ Povídá se to“…

„Myslím, že máš pravdu, Alfréde, rozumím ti, přesto odbočme…, pojď za mnou ukážu ti věcičku nad kterou budeš žasnout, vzpomenul jsem ji včera.“

Popošli jsme do vedlejší místnosti a Walter přináší v ruce docela titěrnou věc a vypráví:…

„Alfréde, tohle přinesli nedávno dva staří lidé. Zřejmě jim někdo poradil, že se zabývám asiatikou,… ať zaskočí. Podívej, ti nevědí co vlastní. Odkázal jsem je ať přijdou za měsíc, že potřebuji čas na prozkoumání a zařazení té knížečky miniaturního vydání do souvislostí. To ti je krása, co říkáš?“

Walter držel v ruce, co v ruce, na dlani mu ležela malá knížka, krásně řemeslně zpracovaná, kuté růžky a spona na sepnutí. Vše provedeno snad pod drobnohledem,… tedy jak jinak. Obsah je úžasný, čtyřnásobně složené listy jako skládačka, jemné čínské písmo čitelné pod lupou a dotvořené tradiční kaligrafií. Walter porovnáváním tu věc zařadil do šestnáctého století, i tu dynastii si troufá přiřadit a mluví i o konkrétním mnichovi píšícím právě takováto haiku. Tentokráte dílo přiřadil mnichovi čínskému, na rozdíl od mnichů na mém barokním triptychu, tam jsou praví bavoráci a těm místo štětce v ruce na psaní haiku, sluší více pořádný krýgl piva,… ovšemže, na tomto místě žerty stranou. Tomu písmu nerozumíme, jistě by stálo za přebásnění takovýchto haiku do němčiny.

Walter věděl, že mně zahraje na tu správnou strunu a že budu jako sběratel, milovník a nadšenec pro starou asiatiku hodně váhat a hledat skulinku v rozpočtu, abych na tuto věcičku měl. To jsem Walterovi vlastně,… nyní si to uvědomuji, ani nepovyprávěl, jak jsem se sbíráním drobné východní kultury začal. Vzpomněl jsem si tím na staříka Adamse, ten mně před mnoha, mnoha lety, tedy před válkou věnoval první věcičku, co podnítila mou sběratelskou vášeň. Částečku japonského meče nihontó z dvanáctého století,… to vzácný cub,… je to vlastně ochrana ruky na jílci meče. Takováto součást zbraně se postupně stávala v historii skvostem, který vypovídal vše o majiteli takovéto zbraně, je to věc, která šla z meče na meč onoho samuraje, vlastně po celý život. Toto povyprávím Walterovi příště, nyní jej již zdržovat nebudu, je to vlastně hloupost, nepodstatná věc. Tedy pro mne je to věcička veledůležitá a v mé sbírce má svou vážnost…

Den opět končím s hlavou plnou rébusů. Jeden jsem však vyřešil okamžitě, odvážím si od něj japonský barevný dřevořez od Harunobu Suzuki, Gejša Morokoši z roku 1770. Vše ostatní bude záviset od toho, jakou by majitelé titěrné věcičky požadovali cenu, je to krásná věc, hodnotná a přitom nezabere moc místa, obvyklý problém sběratelů. V každém případě jsem první v pořadí při případném prodeji…

Po celodenní dosti únavné cestě z Berlína se vlak plíží k Paříži. Tato cesta se obzvláště vleče, je snad nekonečná. Na příčině je i moje povahová netrpělivost. Ke všemu vlak nemá nebo mu nefunguje vytápění. Celou cestu sedím v kabátě, to se nezměnilo ani přes časté urgence konduktorovi. Chtěl bych mít již všechna ta strádání a odříkání si pohodlí, nepříslušející již mému věku, za sebou. Ta očekávání jsou veliká vždy, když jsem vystaven nečinnosti, jakým i dlouhá cesta vlakem je,… přepadá mě stav úzkosti. Přicházím na myšlenky plynoucí k otázce, zdali to všechno má smysl. Jsem psychicky labilní, to vím, přecitlivělý, ale to ze mě přeci dělá umělce, ryzího kumštýře. Tvůrci děl, jakýchkoliv děl, nemůžou býti ze dřeva, tvrdý a odolný jako dub nejsem. Přeci z tohoto stavu vyvěrá prožitek, prožitek vyjádřený v obraze, symfonii nebo básni. Emil je tvrdá, autoritativní povaha a přesto dobrý malíř, tudíž nevím, nerozumím tomu, neznám odpověď. Jen v té úzkosti pociťuji, jak moc chci být s Annou, vést spořádaný partnerský život v lásce a porozumění. Nejlépe někde na venkově, ano, chtěl jsem být lesníkem nebo dobrým řemeslníkem. Osud mě zavál sem. Těším se až má anabáze kočovného, věčně něco hledajícího tuláka skončí. Pociťuji někde hluboko uvnitř, že toto je poslední krok, že končí mnou nyní vnímaná strast, která i přes mou tolik rozdrásanou duši mě doposud naplňovala. Končí to, protože jsem u cíle. Nedostatek se obrací v bohatství a to bohatství, tolik důležité pro pokojné bytí,… snad to i moje já pochopí. Zkušenosti špatné a poznání všelijaké jsem prožil na vlastní kůži, a na štěstí vše ve zdraví přežil,… netřeba osud dále podpichovat… Osahání si věcí i jinde ve světě mám za sebou, vše tolik potřebné pro vyjádření pocitů a prožitků na plátno je uvnitř mne,… obraz,… jen mít čas usilovně pracovat. Ano, jsem připraven naplňovat svou dávnou touhu. Ano, ještě tohoto půl roku v Paříži a pak domů a začít od znovu, začít žít opravdickým životem. Prezentovat na té nejvyšší úrovni svůj um, talent a nadšení… Vlak přijíždí na pařížské nádraží, St Lazare a dále, směrem na rue Lamarck, ve čtvrti Sacre Coeur se již vyznám. To prostředí znám důvěrně z pobytu v roce 1910. Jiří mně tentokráte zajednal podnájem na rue Caulaincourt 73 na již zmíněném Montmartru, pamatuji si to, jako by to bylo včera. Tam se dostanu podzemkou Metropolitainem, snad po šesti nebo sedmi zastávkách jsem přímo na stanici Lamarck-Caulaincourt, což je již kousek od domu,… podle Jiřího slov v dopise. Nyní, ale ještě postávám na ulici, rozhlížím se kolem a přesvědčuji sám sebe,… ano jsem opět tady v Paříži. Vylezl jsem z Metropolitainu dvě zastávky před cílovou stanicí, dál to dojdu pěšky. Právě váhám, zdali jsem udělal dobře, když se tak dívám na ty kufry kolem sebe. Vagón vlaku, ve kterém jsem přijel, byl téměř prázdný, jakoby to něco předznamenávalo. Před těmi čtrnácti lety na tomto místě přistoupila ta cikánka, co tak krásně zpívala a žebrala almužnu,… dal jsem jí myslím pětifrank, ostatní se od ní odvraceli, tu scénu mám před očima. Vlaky téměř prázdné, lidé trčí doma pomyslím, necestují, asi není za čím, za prací?… té není. Za poznáním?… na to zase nejsou prostředky. Vyhlíží to, že doba je původcem, ty poválečné krachy jsou všude nejen v říši Německé,… povídám si. Nevím, jestli ne právě nahlas, stejně to nikdo neslyší, lidi se couraj v povzdáli… Bída v Německu a bezcennost německých peněz, žebrání po ulicích v okrajových částech Berlína a ta beznaděj v tom prázdném vlaku, kterým jsem přijel. Asi to mně vnuklo vzpomínku na osud malíře Augusta Mackeho,… jak odešel do války a za tři měsíce bylo po něm. Zanechal doma mladou ženu s malým dítětem, snad novorozeně to bylo. Pocházel z té části Německa u francouzských hranic, a právě tam vystoupila z vlaku žena s dítětem, desetiletým, možná trochu starším chlapcem. Ti dva nastoupili v Berlíně na Charlotte Bhf., všimnul jsem si jich, sedli si na lavici naproti mně. Vše mně to přišlo možným, až když se loučili se strohým pozdravem v Kolíně nad Rýnem. Krásná mladá žena, co celou dobu smutně seděla naproti mě, ty její velké švestkové oči jako by mně chtěly tolik toho říci,… jak si občas prohrábla a upravila bohaté barvy slámy, německé vlasy, tak smyslně. Jak krásně a s něhou se ke svému synku chovala. Pak mně teprve připadlo, že to mohla být právě ta žena s dítětem, kterou malíř Macke zanechal, nebo zcela jistě žena podobného osudu. Těch tam zůstalo v Německu osamocených tolik. Přece, jak mně Karel Nový spolubydlící v Berlíně vyprávěl,… vzpomínám si,… a on se v tom vyznal. Dopisoval o tom všem dění do novin. Vyprávěl, že jeden podivný generál, Ludendorff, ten s takovou prušáckou helmou, co ji nosil na hlavě i v míru… Utahoval si z něj tenkráte Karel… Ten tu helmu s bodcem sundává, snad jen když jde spát,… pomlouval jej tenkráte Karel… Ten Ludendorff si také uměl z lidí dělat srandu:… to Američany pomlouval, ještě než mu pořádně promíchali v ruce karty,… „co tady chtějí dělat ti kovbojové s pistolkama?“… A, že to byl karbaník, co si nevidí ani na špičku nosu při bluffování, bylo známo. Však, při této velké partii lhal, tento generalissimo, lhal a hnal mladé Němce do nesmyslné vřavy na francouzské frontě. Do, již dávno prohrané války, hnal další a další mladé Němce na smrt,… proč?… Je mně smutno vidět nyní ty následky, ženy s dětmi bez mužů…

Myšlenky mně přelétly na Zilke,… jak si vede, zdali má muže, zdali tvoří umělecká díla? Jestli má šťastnou hvězdu nad hlavou,… její knížku s věnováním stále mám…

Ta žena se mnou ve vlaku, co vystoupila v Kolíně nad Rýnem, byla tak krásná a tolik mně toho chtěla povyprávět, nebo se jen něco zeptat. Netroufla si celou dlouhou cestu. Putuji také sám se zavazadlem. Nejspíš si říkala, kam jedu? Byl jsem jí sympatický, ty pohledy to napovídaly, možná pocítila na chvilku naději, že právě já. Cítil jsem její teplo, snad poprvé jsem v životě zaváhal a připustil jsem si myšlenky, které by nakonec ublížily. Ublížily by ženě, která tolik stojí oddaně po mém boku. Ublížily by Anně…

Jsem silný, to o sobě vím, ale to pokušení, ten záchvěv jsem pocítil a ještě doznívá, když nyní o tom přemýšlím. Byla moc krásná, ale je to krása jen obohacující, vím to. Ano, mohla to být lítost s tou krásnou Němkou, nebo soucit. Mohla to být touha, jsem přece jenom muž, ale především jsem manžel ženy, kterou miluji. Ona ta krásná žena byla pro mě, a to nyní vím již s jistotou něco jako je i krásný obraz, třeba, Cézanneho zátiší v Karlsruheské galerii, který nemůžu nikdy mít, jen se na něj s obdivem podívat. Ano, miluji Annu, přesvědčil jsem se… Takovéto situace však ve mně evokují hrůzné vzpomínky na tu hrůznou válku a všude přítomnou smrt, tam. Stále se toho děsivého traumatu nemohu zbavit a v podobných chvílích, jako byla tato, se mně děsy vrací. Vzpomínka na malíře Mackeho, když jsem zahlédl tu nešťastnou Němku s dítětem ve vlaku, představuji si toho blázna generála, co ze za stolu s figurkami na válčišti na něm vymodelovaném a v bezpečí tahá, a štve ty mladé chlapce, jako byl Macke na nesmyslnou smrt,… nejspíše na Marně proti Angličanům, ne to bylo později. Hrůzné vzpomínky se mně vrací právě tehdy, když jsem dlouhou dobu osamocen, sám ve světě, jako nyní. Milovanou Aničku potřebuji mít stále po boku, pak je mně dobře… Kolik strašných dopisů a malůvek jsem jí ze zákopů poslal, vše to utrpení snášela se mnou, je to silná žena, má opora… Mackeho zabili nejspíše Angličani a nejspíše na Marně, to byl ještě na západní frontě klid, přesto. I mne tam na poslední měsíce převeleli, jako leutnanta,… poručíka který ty Němce měl snad spasit,… pak jsem se z toho již napořád vykroutil,… tam ty konce byly ještě krvavější, než na východní frontě. Vždy po výbuchu šrapnera leželi mrtví nebo sténající Angličtí kamarádi kolem kráteru, všude kusy oblečení, tedy cáry battle mundúru z kopřivového sukna, poházené čepice a helmy, ty šerble podle vzoru dona Quijota a mezi tím vším i deníky, jeden jako druhý, jako by je ti chlapci při rukování na frontu,… na skoro jistou smrt fasovali. Jeden jsem tehdy s pietou vzal, hrůzné čtení… Na radu psychiatra, známého z Aniččiny rodiny jsme jej, ten rukou psaný ušmouraný deník pochovali v domnění, že všechny ty mé chmury spojené s válkou pominou. I dřevěný křížek se jménem onoho poručíka jsme na tom místě v lese za Cerekví zapíchli. S Aničkou jsme přitom z toho deníku obřadně četli, jako memento mori… „26 letý James Paterson,… z kraje září 1914 do deníku,… využívám chvilku vzácného klidu, jenž na krátko vystřídal chaos jednoho z nejdůležitějších bojů začátku velké války: první bitvy na Marně;… zákopy, části vybavení, špinavé oblečení, munice, čepice jsou všude, nebozí zastřelení kluci leží všemi směry,… všude jsou stejně drsné, děsivé a nelítostné stopy bitev a války,… těžká palba z pušek a dopady granátů. První obětí je můj kůň, jehož zasáhla střela do hlavy.“ Na jiném místě stejný voják popisuje, jak hledali s druhy na jedné farmě jídlo a nacházejí vanu,… „v deset večer výborná koupel, stydím se říct,… byl jsem neuvěřitelně špinavý…“ Snad od poloviny deníku jsou již jen prázdné listy,… poslední zápis,… „ z 25 října,… jseme vážně zraněn,… včera padl také můj ordonanc,… blíží se konec války, visí to ve vzduchu,… je mně smutno z toho všeho, dnes jsem to dostal já,… ležím v lazaretu, naštěstí mně ten zrezivělý něnecký bodák projel jen stehnem…“ Zřejmě, ten poručík byl nasazen ještě jednou, tam již zůstal na věky,… na místě, kde jsem zvednul ten jeho deník…

Později jsem se dozvěděl, že vojáci Spojeného království měli rozkazem nařízeno psát na frontě deník…

Měsíční pobyt na Montmartru mě již cele dostal z letargie, objevuji opět štěstí a touhu po uchopení nehmotného v ovzduší tady všude kolem. Tu atmosféru tvůrčího ducha, které umělecká avantgarda zanechává a pro co sem další a další umělci přijíždějí. Proč jsem přijel také já…

Dny probíhají jako by v určitém rytmu nebo opakujícím se verši, ale verši v jistém tvarovém pořádku, ani v tomto případě a opět jsem možná nepoučitelný, opět to nejsou verše v nyní tolik módním stylu dada. Volné asociaci a zachycení, ztvárnění myšlenek, tomu se musím hodně učit a přesvědčovat se. Věřím Jiřímu, bude mně nápomocen. Opět můj vlastní život tady, moje vnitřní filozofie tvorby není vedena automatickým psaním, neboli podvědomým emotivním malováním, stále to nezvládám. Opět zkoumám potvrzené nebo pro mne pokrokové a moderní, ale jen pro mne,… ujíždí mně vlak?…

Ptám se sám sebe…

Tak dalek ještě nejsem, ale moderní, ano moderní kumštýř přece jsem. Pionýr,… to ne, přesto se cítím silný, podešev mám pevnou,… hluboko jsem se sehnul, abych prošel tím pomyslným jhem pokání, tou triznou…

Mnohokráte jsem se přistihl,… Canavela jsem v muzeích nikdy neobdivoval a ornament se mně protivil, jako i ten císařský francouzský empír se lvími tlapami na seslích…

Vnímám Picassa a hrozně moc se těším Derainem. Ten člověk představuje všechno co je mně vlastní. Dokonale klasické řemeslo povýšené géniem moderního malíře. Kresba je výchozí, kompozice, perspektiva hutnosti a barevná paleta. To jsem já, až téměř neuvěřitelně náhodně jsem,… jinými a pro mne tak bolestnými cestami dospěl právě sem. Cítím v Derainových obrazech spojnici se svým úsilím…

Žel téměř vůbec nevystavuje,… v dohledné době ani nebude vystavovat. Pár kusů co jsem viděl, vlastně náhodně, je děsivě málo. Je to škoda…

Na Picassa zatím ještě nepomýšlím, netroufám si konkurovat. Ano konkurovat je ten správný výraz, konkurovat, ne přebírat formy jím předepsané, i když toto jeho současné období je opět mně velmi blízké. Je pro mne inspirativní ve svém pojetí klasické malby. Znám jej za ten krátký čas téměř do podrobností…

Picasso na rozdíl od Deraina tady vystavuje hodně. V něm vidím také génia,… génia, který vychází z bezvýhradné kresby, což je zřejmý problém Emilův. Viděl jsem jeho grafiky z let 1904 a 1905 – tiskli mu je ti nejlepší vydavatelé jako Delartre, to mluví za vše. Ten soubor Kejklířů, jako častý námět těch let mně bere dech. Viděl jsem tyto jeho grafické práce, před loni to bylo,… myslím, že v roce 1922 v Mánesu,… to doktor Vincent tam lektoroval výstavu Picassových grafik… Bere mně dech toto jeho dílo, i proto, že Jiří některé tyto práce vlastní a jak jsme na svých prvních schůzkách dojednali, pokusím se některé z nich nabídnout doktoru Vincentovi do Prahy k odprodeji. Dr. Vincent má Picassa nastudovaného i sesbíraného postupně od prvopočátku, dal na radu Davida Kahnweilera,… ten Picassa objevil a uvedl na světlo boží. Ano, jako zjevení. Doktor zvolil správně, přestože s kubismem má zjevně problém dodnes. Problém pojmout jej v celé té šíři. Já také mám s tím problém, ale z jiného důvodu a také proto nesbírám negerské plastiky jako studijní předměty, ale východní asiatiku, a to opět zcela z jiného důvodu. Snažím se svět tam chápat, pochopit jejich filozofii nuly i nekonečna,… kategorie ve výtvarnictví snad neuchopitelné. Co si myslet o Malevičově Černém čtverci, co vznikl někde v běloruské stepi,… jak chápat to černé prázdno, tu tmu, to nic, tu genialitu mistrovu… Skutek nevídaný se dá ospravedlnit snad jen tím, že z těch stepí je k činským mudrcům, co hledají nirvánu a rozkoš v prázdnotě i nekonečnu, tedy v matematice, prostě blíže…

Miluji Picassovo růžové období. Je to můj úkol pro nejbližší dny. Picasso je v hledáčku doktora odedávna a ceny těchto raných Picassových tisků, plně značených a s jednocifernými pořadovými čísly a pedigree od začátku do konce. To doktor dokáže ocenit. Vše naznačuje pro úspěšný a velmi ziskový obchod. Je to záměr Jiřího i můj v přicházejícím období…

Maluji každý den, tedy jen pastelkami a kreslím tužkou. Kreslím všechno kolem tady, a také akty, akty hodně a domy taky. Od Pigalle nahoru do strání k Sacre Coeur, ty uličky rue Petit a náměstíčka, jak je maloval i Renoir dříve a maluje nenapodobitelně především Maurice Utrillo a také Jiří, musím podotknout do dnes a,… a nyní také já. Maluji denně a po práci běžím za obchodem, odvést poctivou rachotu pro Dr. Vincenta a posléze i pro sebe. Necítíme s doktorem k sobě nic, snad se uznáváme navzájem ve svém oboru,… především je to obchod co nás spojuje, myslím, že nic více…

Několikrát jsem již navštívil věhlasný starý montmarterský křesťanský hřbitov. Tam si sedám obvykle pod železný plátovaný most, vedoucí nad celým hřbitovem a vnímám to, co z toho místa pod tím zeleně natřeným přístřeškem vyvěrá, tu neskutečnou moudrost tam pohřbenou. Jako umělec a architekt si dovoluji říci, že to místo je plno genia loci, nejen díky mohylám vystavěných na paměť tady pohřbených velikánů té, které doby… Obrovský kvádr z černého mramoru na místě posledního odpočinku zase jiného velikána mně připomněl Černý obelisk od Remarqua, co začal psát v berlínské kavárně, když pozoroval z okna metaře, jak poklízejí bezcenné marky tištěné na novinovém papíře. Myslím, že přesně o takovéto mohyle Remarque psal, ta totiž měla obrovskou hodnotu oproti těm bezcenným markám. Běželo o čas, běželo o to, jak rychle přechytračit jiného. To mně jen tak přišlo na mysl, když jsem uviděl ten obrovský černý kámen. Já mám teď času dostatek a přechytračovat nikoho nehodlám, ani doktora Vincenta, navíc mám nakročeno k dalším slibným obchodům… I k jinému zamyšlení toto místo však vybízí,… neslavný konec těch komunardů postřílených před pár desítkami let u hřbitovní zdi,… sice jiného hřbitovu, ale ta upomínka na ně, je i tady. To mne pro změnu rozlítí… A ta bílá bazilika postavená na kopci nad hřbitovem,… prý smývá jejich hříchy. Mně se pranic nezamlouvá to vyvádění jejich posledního císaře, ani to zabíjení komunardů, a nelíbí se mně tudíž ani ta bílá bazilika na kopci. To se jim to zabíjelo s pruskou armádou za zády, tedy těm ve Versailles, vůbec jim nesmrdělo, že jim právě ta Bismarckova armáda dobyla jejich milovanou Paříž, měli jiného úhlavního nepřítele,… vlastní sebranku. Hlavní věcí bylo, že se podařilo vzít té sebrance lopaty a vidle. Naopak, mám hlubokou úctu k onomu zapomenutému komunardovi s baretem a trikolórou na něm,… jak jsem jej tenkráte počastoval. Ano, k tomu drožkaři, co mě prve svezl do mého penzionu, kolik je tomu,… 14 let?…

Pokračuji jako obvykle pomalou chůzí uličkami, proplétám se jimi a kreslím, připravuji si motivy. Minulou neděli odpoledne jsem navštívil cirkusové šapitó, poblíž tady na plácku pod bazilikou Soucre Coeure, té, co ji nemám rád. I atrakce okolo jsem pozoroval z povzdáli a kreslil, připomínaly mně pouť na Vysočině, i s tím klaunem uvnitř obrovského barevného stanu a krásnou mladou cikánku v pokladně, kterou jsem portrétoval. Myslím, že si na mne myslela,… ano, jinou cikánku mám na mysli. Ta moje, pravá cikánka z pouti na Vysočině před desítkami let se do mne zakoukala. Kdopak ví,… kromě mne a jí, jestli tam nebyly naše první zkušenosti s láskou?… nikdo…

Takto si dnes na ty nádherné chvilky vzpomínám,… předpověděla mně z ruky budoucnost, a vše se vyplnilo. To si však nechám na vždy pro sebe, kde je jí s Pánem konec, té cikánečky…

Ano, klauna jsem tady před týdnem namaloval, opodál v šapitó pastelkami,… již jsem měl ten den téměř skicák plný, tak mně práce šla od ruky. Namalovat jsem toho klauna musel, jeho pestrobarevný kostým nebyl sladěný v akordu, jako má barvy poskládány Pierot na velkém Derainově obrazu, mně se tam jaksi pletla pořád pařížská modrá, v obrázku převládala, na rozdíl od Derainova barevného akordu. S takovou chutí jsem se pokoušel jej vyjevit,… když jsem ucítil, jak mně přes rameno na toho mého šaška kouká dívenka. Možná, že i tento zájem holčičky o mého šaška mě nutil k takovému výkonu. Mohla se vynadívat ta krásná holčička, co mně pozorovala přes rameno, maminku tahala za rukáv, ať se také podívá. Nedalo mně a přimluvil jsem se jim. Kývla, že se jí líbí,… tak jsem ten list ze skicáku vytrhl a s úsměvem jí ho věnoval. Namaloval jsem si na ten, již poslední arch ve skicáku jiného… Nyní myslím, že velký Derainův Pierot visí v galerii d’Orsay, a můj barevný šašek počmáraný, nejdříve visí u té holčičky doma nad postýlkou…

S Jiřím jsme prošlé dny měli v jeho ateliéru společnou práci. Jiří přizval dvě odalisky, naaranžovali jsme námět, jedna ležící na pohovce a ta druhá stojící vedle. První společné malování bylo příjemné, je to vlastně má jediná malba olejem, tedy zatím. Myslím, že Jiřímu plátno nechám, jak nechal i on jeho dílo mně po společné práci v mém pražském ateliéru. Také povídání s ním je vždy moc příjemné a čím mě šokoval?…

„Domluvíme společnou práci“,… řekl Jiří. „V ateliéru Maurice Utrilla na rue Cortot 12, je mým dobrým přítelem“,… zdůraznil!…

Rád chodím večer, téměř každý večer na náměstíčko Place du Terte vedle Sacre Coeure, scházejí se tam malíři a malují, taková tradiční sešlost, neznám je, odkud pak? Ale jsou tam jistě mistři palety, ale také ti, co se jimi zcela jistě steprve stanou,… těmi příštími mistry palety. Občas, výjimečně, maluji portrét uhlem kolemjdoucím, beru 100 franků, trvá to dvacet minut, vydělané peníze obyčejně potom nechám v hospůdce pod schody po cestě domů, za večeři. V hospůdce La Mére batherine, a miluji nejvíce jídlo Pavé de Rumsteak au Poivre ou Roquefort a skleničku burgundského k tomu, to tam mají výtečné. S pravidelnou přesností, téměř každý den po své práci, tedy většinou odpoledne, tedy nemám-li právě sjednanou schůzku nebo společnou práci v ateliéru s Jiřím, dělám na věcech pro naše pražské doktory umění…

Připravuji si koncept dlouhého dopisu s přesnými popiskami děl, cenových představ obchodníků a úplnosti náležitostí obrazů. Tu práci, nimravou mravenčí práci a přitom tolik fundovanou, by jim nikdo v terénu za hranicemi nedělal. Dělám to pro ně, ale také pro sebe, a navíc to nejlepší a nejvýhodnější, spolu s kamarády mně nejbližšími zobchoduji sám. Sám na účet svůj a účty jejich. Moje obchodní taktika je zřejmá, s obchodníky na rue de la Boëtie, viděl jsem tam k mání Picasse, Braguei, Matisse a Légry, ale to má doktor Vincent vše v merku. S Rosenbergovými je jedna ruka a navíc avantgardu a předchozí modernu si dělá doktor sám, tam pověření nemám. To je jeho soukromý zájem, zájem tak zvaně vyšší, zájem jeho vlastní kapsy a sbírky. Také Petita na 7 rue St Georges vynechávám a jak by smet, mě nezajímá galerie Simon majitele Kahnweilera. Tito pánové si dělají obchody sami, tam není moje místo. Do těchto galerií se musí přijít pěkně s tvrďákem na hlavě a v kapse třeba bianco šeky od státních akreditivů v bance. Moje místo pod sluncem je jinde, u obchodníků s uměním menších a malých, tam jsou věci k mání, chce to jen bystré oko a to já mám. Občas vlezu i do těch věhlasných firem, ale vlastně jen na oko, vyptat nějaký katalog pro doktora. Aukce jsou předmětem mého zájmu především, ale opět, naučil jsem se rozlišovat a nese to patřičné ovoce. To ovoce je tak sladké, jako ty jablka, tak prostě jednobarevně pojatá a přitom šťavnatá, jako, když je po stole rozházel mistr Cézanne ve svých, tak zdánlivě neuspořádaných zátiších, a přitom obojí má smysl. Nenavštěvuji hotel Drouot na 9 rue Drouot, kde jsou aukce i vícekrát za týden a dveře si tam podávají světové aukční síně, to nechávám vše plynout mimo mne, popřípadě to nechávám na naše doktory umění z Prahy, ti si sem občas udělají pracovní cestu na státní pokladnu. To vše mne nezajímá…

Jeden kousek, dá se říci majsterštick se nám s Jiřím poved, když jsme se v březnové aukci přihlásili a projevili zájem o jinou věcičku. Jiří zná tam ty praktiky, když člověk není z jejich cyrklu, dražbu vyženou tak vysoko, že dotyčný přestane mít chuť i na jídlo. Nám se podařilo vydražit bez navýšení Kupeckého portrét, krásný barokní self portrét. Dlouho se obraz bezprizorně potuloval po Paříži, až jsme na něj kápli, tedy Jiří, umí bluffovat, to jej tady naučili a já se to teprve učím. Pět tisíc francouzských franků je nic proti ceně, kterou můžeme získat u nás…

…Nabídky připravuje Jiří, nechci v tom figurovat. České soukromé sbírky zájem mají, ale chceme se pokusit to nejdříve nabídnout doktoru Vincentovi. Potichu si přeříkávám své záměry a taktiku nákupů a hlavně nyní při kompletaci nabídky v dopise pro Prahu. Myslím, že jsou zde zajímavé položky, které jsem získal i přes mé kontakty, ale ty kontakty zveřejňovat nebudu. Chci, aby případný obchod proběhl přese mne, a aby Praha mě k tomu potřebovala. Nyní doplňuji seznam o položky z období Byzance a renesance, jedno dílo jako ukázka krásného raného renesančního naturalismu. No, naturalismu, to by neobstálo před názorem doktora Václava V. Š…

Podle něj je naturalismus v umění jen jeden a to o tři sta let později. Jo, Václav Vilém, dovolím si jej oslovit familiárně, to je přímo znalec umění, nejen kunsthistorik, ale znalec. Jeho názor ctím jako názor nejzasvěcenější a rád to stvrdím svým podpisem, Já Alfréd. Vilém, jak jej oslovují Čapkové, tedy Vilémův názor je třeba respektovat s plnou vážností, vychází z fundamentu, je to názor i umělce v jednom, pracuje s formou. Tu závažně postrádá u kubismu, zatímco pro vyjádření hodnoty, jako takové v obraze nevyžaduje značení, znát autora, ba ani období. Obraz dle něj svou hodnotou je vypovídající cele. Je v tom cítit, v tom názoru, jeho, Vilémovo berlínské školení. Rád bych tvořil pod takto kritickým názorem v Praze. Vskutku by Praha ztratila ten provinciální nádech hraní si na vlastním písečku, nebo je to opět rys charakteristický?…

Osvícený názor Vilémův jest,… ale také Daumierovo a Bonárdovo dílo, nabídka v dopise obsahuje. Zbylá díla v pořadí jsou již z nabídky Selingmanna ml., tedy Germaina, ten má zastoupení modernistů na 9 rue de la Paix, a tam již obchod běží podle jiných pravidel,… linkami s Prahou na přímo… Toto vše obsahuje můj dopis. Vím, že ti Selingmanni mají jiné zákazníky, jako jsou rodiny J. P. Morganů a Rothschildů, ale ať se pánové v Praze cítí velkými, mají rádi, když jim přisuzuji takovou váženost, tak proč ne? Pročítám vše ještě jednou včetně vlastního komentáře, který samozřejmě dopis neobsahuje, přesto je patrný při pozorném čtení i mezi řádky. Nyní již jen rozloučení, projev úcty a přátelství a nezbytné ruky políbení ctěné paní, páně Vincenta. Zalepuji a zítra posílám poštou s téměř takovou důležitosti, jako je pošta diplomatická, na tuto řeč ti pánové tam, slyší…

To mne čeká zítra po práci řemeslnické, tedy malování, práce opět obchodní a to dosti důležitá, pro změnu důležitá pro mne. Aukce na Vente Carco, tady jsou díla, jejichž potenciál je téměř nevyčerpaný, ty čekají na strmý růst zájmu a v neposlední řadě je to pro mne učebnice různých náhledů na dnešní malbu. S Aničkou jsme domluvení, že ušetřené peníze z dřívějších prodejů nenecháme ležet v bance, ale že tu příležitost krachů všeho druhu využijeme k výhodným nákupům. Toto je důvod mého zájmu o Vente Carco a zvláště o díla, která projdou, přestože jsou nadstandartní kvality a v tomto mně opravdu nikdo lekce dávat nemusí, bez povšimnutí, tedy, bez navýšení ceny. Ohodnotit dílo zvládám bezchybně. Jen číhám jako hajný na srnce, trpělivě. Mám vytipované některé Derainy, přestože ten člověk, skvělý malíř a genius palety vlastně nevystavuje, ale občas prodává. Jak bude solidní plátno, zátiší nebo akt končit pod deset tisíc franků tak zvedám mé dražební číslo nad hlavu. To je můj připravený záměr. Jsou tam i modiglianové, ty jeho ženy, portréty, torza nebo na lenošce. V dobré cenové relaci také mám zájem, hlavně ale o, de Segonzaca, zde musím počítat s vyšší cenou. Jsou k mání ojediněle, ale jsou tam, hrozivě již nyní jeho cena stoupá nahoru. Kdybych, alespoň z dvaceti procent v mém předpokladu uspěl, byl bych moc spokojený a s Aničkou bychom byli opět o dost bohatší. Ještě ten Mauricio Utrillo mne zajímá, jeho domy a uličky Montmartru, ale počkám na Jiřího. Půjdeme spolu k Mauriciovi, jak mu Jiří důvěrně říká, přece jsme velmi podobného věku, odůvodňuji ty důvěrnosti. Tam, přímo v ateliéru a bez překupníků, kteří postupně nadsazují i sto i více procent, tam si vyberu…

Můj záběr je obrovský, podivuji se sám sobě, jak to všechno vlastně zvládám, ale baví mne to…

Při zvažování možností a při přípravě skutků příštích dnů, obvykle je to večer, již ležím v posteli, odložím si na stolík bibli i deník od Aničky,… přicházejí myšlenky v širších souvislostech bytí. Ne, nejsem filozof, ale mám smysl a cit pro umění, také mám rád a ctím spravedlnost, to mě šlechtí, a také pro obchod jsem přizpůsoben a to těší nyní již nás oba,… to moje žena vede mou ruku v malbě i obchodě, dává všemu smysl…

V uličkách na St Georges směrem z města ven, jsem při hledání dalších zákoutí pro mé motivy objevil,… ne, nechci malovat, jinými tolikrát zvěčněné staré větrné mlýny na Montmartru,… tam v zastíněném koutu slepé uličky jsem objevil něco jiného, krámek s uměním a dá se říci veteší. Staré tisky a všechno možné, prostě ráj pro sběratele čehokoliv a pastva pro oči v jednom. Krámek stařičkého polského Žida, je hrozně milý ten stařík za pultem, a má tam v prodeji dílka, zajímavá díla mladičkého malíře, původem Poláka, jménem Moise Kisling. Sem jistě zajdu ještě několikrát, jednak si prohlídnout tu veteš a také obrazy mladého umělce. Dnes si z toho krámku odnáším velikého pomocníka při vyhledávání nejzazších míst tohoto konce Paříže,… mapku, stařičkou mapku vydanou ještě Denisem Tierrym v roce 1827 na ulici Saint-Jacques, tam se ten kousek papíru potisknul. Krásná práce mistrů tiskařů, opět takový sicflajš, jako mám již schovanou mapku Berlína,… tato je mnohem starší a mnohé bloky domů již nestojí, byly rozstříleny z děl, z Montmartru v době restaurace, a copak já vím, kdy to bylo?…

Nové, modernější baráky na místech původních tato mapka nezaznamenavá,… co však zaznamenává, jsou zbytky uliček i celých zákoutí, co jsou na tomto kopci zapomenuty, jsou jedinečné. Právě podle ní se budu orientovat při svých častějších a četnějších výpravách za náměty pro mé skici…

Druhý a hlavní cíl, tedy krom obchodu,… proč, jsem vlastně zde, si musím připomínat… Ano malovat a zase malovat, poznávat a zkoumat mistry zdejší,… a čím dál více, již upozaďovat obchod. Jsem především malíř, malíř židovského původu s německými kořeny a to musím mít stále na paměti…

Vše je škola, škola života, učím se s každým mladým umělcem, každý přináší zkušenosti, učím se od starých mistrů i modernistů. Z jejich obrazů, co mně projdou rukama při vyhledávání vhodných děl pro Prahu i pro sebe…

To především,… poučuji se, stává se ze mne znalec schopný určit skutečnou hodnotu díla, takovou srovnávací metodou, ale i šestým smyslem, který mám vytříbený, dokáži předpovědět zájem sběratelů o to které dílo v budoucnu. Nakupuji levně s očekáváním výhodných prodejů v budoucnu. Ale hlavně…

… Při prodejích a nákupech, při aukcích i prostém vyhledávání obrazů pro doktory v Praze se učím,… učím se s každým tím mistrem i jeho obrazem a cítím, jak moje vlastní forma osobnostní se dotváří, jak se formuji,… povznáším se nad tím vším všedním, cítím, jak vyrůstám v mistra výtvarného kumštu. Pozoruji jednoho každého umělce, génia i pracanta. Pozoruji jeho techniku, uchopení formy i styl, ať je to již malíř období primitivistů, klasicistní nebo je to futurista. Myslím, že to vše se promítá do mého pojetí práce, vnímám objektivem širokého významu slova. Když si otáčím a prohlížím obraz, začínám ze zadní strany napínacího rámu, plátno i ty hřeby napovídají mnoho. Není důležité, aby napínací rám byl truhlářským dílem a napínací kolíky na deseti místech. To je projev maloměšťáka, který kupuje řemeslo i toho mazala – lva salónů vyšší společnosti. Pro mne je potěšením držet dílo Modiglianiho, nebo těch hochů z Montmartru, ty obrazy jsou napínány vlastníma rukama kumštýře, jsou kolikráte potřísněné kapkou krve, když se majznul kladívkem po palci při napínání. Musí v tom být grift, napoprvé napnout plátno, znám to, tento úkon téměř výhradně si dělám také sám. Potom teprve obracím obraz malbou k sobě a tady, když obraz obsahuje sdělení a má hloubku, když mě obraz vírem nebo jinak vtáhne do samotného procesu tvorby toho díla, nezáleží, jestli se vracím do období před půl tisíciletím nebo stoletím, nebo voní-li čerstvou novotou. Je to pro mě vždy opravdová škola, kterou v galeriích člověk nezíská, člověk musí obraz držet, laskat se jím a k tomu je obchod s těmi skvosty výjimečný. Mám svůj vlastní přístup k laskání, nebojím se obraz přitlačit, zmačknout jako ženu, krásnou ženu, jiný třeba milenku. Dr. Vincent má také svůj naučený způsob, takový vznešený způsob zkoumání, používá i monokl k prohlížení označení plátna, tak jako by nevšímavě, odloží klobouk a prohlíží kvalitu zpracování. K pojetí a rozpoznání forem úchopu, předmětu, figury díla měl vždy a má dále soud plitčí,… já si myslím,… než doktor druhý, doktor Václav Vilém Š.,… tento znalec, myslím si, že již svou prostotou projevu, ba ne, upřímností, vlastně bezprostředností, ale až i aroganci dává najevo. Spíše trochu podceňuje, z kraje které to dílo, jméno autora jej nezajímá, nebo jen okrajově,… aby o to více hodnotil formu ve všech jejích podobách, nezajímaje se o řemeslo rámaře, vlastně ani o věhlas mistra, ale o dílo samotné. I o toho malíře se zajímá, který kreslí,… na co se dá, i na papundekl, je-li nouze. V opačném přístupu pak může cena napínacího rámu převýšit hodnotu plátna, rád říká doktor Václav Vilém,… ovšemže vyjádřenou penězi. „Vždyť mistr Navrátil své obrazy téměř nepodepisoval, neměl důvod, poněvadž ty stafáže v krajinách jsou nezaměnitelné a nenapodobitelné,…“ i takto vedl monológ doktor Václav Vilém, při posuzování díla. V tomto ti dva jsou nezaměnitelní. Vincent možná každý obraz v té které galerii po celém světě zná, však Václav V. Š. má každý obraz v oku,… má cit pro věc…

Často se mně zjevují před očima ony tři autority českého umění výtvarného. Ano, tedy ne, nejsem filozof, alespoň ne z povolání,… ano, jsou to autority, tudíž ti pánové mají vždy pravdu. Třetí do mariáše je doktor Václav M. N., teoretik umění s výrazně organizačními schopnostmi. Organizoval tady pařížskou výstavu českého kumštu a já jsem se při tom nachomejtl, tedy k těmto třem pánům doktorům z Prahy. Václav M. N. je v Paříži dlouhodobě, ještě tady má nějaký další úkol v příštím roce, ale to říkali jiní, již několikrát jsem však na něj tady narazil. Tento třetí doktor do mého plánu vůbec nezapadá. Ti tři pánové, když jsou pohromadě, to nevěští nic dobrého. Na té české výstavě v únoru, kterou organizačně dělal právě Václav M. N. jsem byl pozván do hloučku mezi ně, ale člověk by se musel učit svahilsky, aby jim rozuměl,… vždyť o umění se dá hovořit s noblesou, oni tomu musí dát těmi výrazy patos, a jak se říká u nás na Vysočině z komára udělat vola. Ne, nezapadají do mé práce a já se jim zjevně také nehodím. Mají tady své kšefty a kšeftíky, ale na rozdíl ode mne, ne za své peníze. Na únorové výstavě v John Levy Galleries, Place Vendöme 28, kterou měl pod palcem Václav M. N. byla vystavena dobrá česká díla, neříkám. Myslím, že nejsem naštvaný, ale v koutku duše jsem přímo nasraný, jen jim to na vědomí nedám, nestojí za to. Jen přemýšlím, jestli jsem se v Čechách vůbec narodil, v té zemi?…

… Ruda Kremlička, tam měl pěkné obrazy a mistr Špála, také, ale jinak upřímně si říkám, co tam Dr. Vincent stále očekává, nějaký extra úspěch Emila?… To jsou tady jiní matadoři a jak Dr. Václav V. Š., povídá, tím se netají, darmo, má smysl pro formu a objektivnost a navíc to jeho hulvátství mu nebrání říct, že Emil je pouhý překladatel kubismu do češtiny a to se navíc nelíbí doktoru číslo jedna v hierarchii. Jak se v této vysoké společnosti pohybovat nevím, neumím to, nechci to umět, to zákulisní a potutelné jednání. Jsem všímavý a stačí se mně podívat na architekta Gočára, který jezdí často do Paříže za Václavem M. N.,… Spolu zajišťují, jak jsem se nedávno dopátral, výstavbu českého pavilonu pro světovou výstavu v nadcházejícím roce. Tento pan architekt mě přehlíží, vidím na něm jako v zrcadle ten odraz vztahu Prahy ke mně. Přitom Gočár je řemeslník umění jako i já, ale musí, jak se říká zařezávat, neboli tancovat, jak ti pánové pískají. Navíc má zájem na získání projektu pro nově zamýšlenou Národní galerii a tito pánové mají dlouhé prsty, takže se mu vlastně nedivím a odpustil jsem mu vše, je to výhradně věcí jeho charakteru. Je úsměvné, když mně dá neplatnou adresu hotelu, kde pan architekt v Paříži přebýval a to jsem chtěl po něm jen poslat písemnou zprávu pro Dr. Vincenta do Prahy, ne jej jakkoliv zdržovat nebo obtěžovat…

Běduji pro sebe…

Jak říkám, lidi jsou různí a navíc, vím, že architekt musí jít těmto pánům na ruku, odpustil jsem mu vše ještě jednou… Já ne, nemusím, již nemusím jít pod svou úroveň. Ty úklony jsou jen póza, navíc jsem zabezpečen vlastně i díky jim, jejich hamižnosti se mně otevřely oči a navíc cítím převahu nad nimi. Je to u mne tak vždycky, když dříve autorita v mých očích ztratí glanc. To se již stalo, jsou to jen obchodní partneři a tak je i vnímám. Tohle jsou všechno jen mé úvahy a zhodnocení situace. Samota, kterou tady snáším je i přínosná, skýtá dostatek času zhodnotit pozice na bojišti, kdy se jak zachovat, aby to bylo správně,… je to schopnost zkušeného vojáka harcovníka, vzpomněl jsem si s úctou na vojáka od Marenga…

Koncem března se letos pomalu začíná Paříž převlékat do jarního. Jo, na módu si tady vždy potrpěli. Nechal jsem si celý den volno, pomalu jsem se oblékl a procházkou vyšel pěšky směrem k Jiřímu ateliéru, cestou jsem se zastavil v kavárně na kávě, pravý turek. Čtu noviny, no dá se říct, že listuji, francouzštinu téměř neumím, na rozdíl od doktora Vincenta, ten vládne mnoha jazyky a na rozdíl od Jiřího, který je zde naturalizovaný Francouz se ji Vincent naučil sám, pílný to on je. Já vím, co znamená nanejvýš jen sortie a i to správně vyslovit je problém, ale je to slovo na každém výstupu z Metropolitainu a pod ním je ještě exit a to v angličtině jsem pro změnu moc dobrý…

Těším se, mám skvělou náladu, dnes již budeme dokončovat s Jiřím dvojakt. Jde o poslední stání odalisek, a pak již jen dokončování, popřípadě opravy. K Jiřímu ateliéru dorážím asi po půl hodině pomalé chůze a jako host, který si pozvání váží, mám v kapse u saka láhev burgundského. Vybral jsem ten nejlepší ročník, co nabízí v té mé oblíbené hospůdce La Mére batherin,… mající za oknem rabínské osvědčení o kašrutu: Communauté Israelite ortothoxe de Paris. Strictement kacher. Před chvílí jsem četl, tedy listoval populární Matin a popíjel turka. Vždy, když ty noviny vidím někde pohozené, tak vzpomenu na příhodu, kterou mně mistr Josef Čapek vyprávěl na poslední výstavě Tvrdošíjných:

„S bratrem jsme byli otcem vysláni na studia a na zkušenou do Berlína a následně do Paříže, někdy po roce 1910. Jelikož se náš otec, znal s otcem dnes velectěného doktora Václava Viléma Š.,… znali se z Vinohradského divadla,…“ vyprávěl Josef,… „tak milého Viléma poslali, ti naši otcové prostě s námi… Vilémova povaha je nezáviděníhodná…“

Pokračoval Josef:… „nevěděli jsme, jak se kolikráte Viléma zbavit. Ustavičně byl dotěrný, vlezlý, dá se říci,… jak se dnes povídá,… jako kolínská nevalné kvality. Tak bratr Karel vymyslel lest a Vilémovu pozornost odlákal jinam,… začal mu psát jménem švédské studentky, kterou jsme oživili přes inzerát nabízející společnost při toulkách pařížskými galeriemi…“

Jako průvodce a vypravěč je Vilém nedostižný, to jsem měl čas zpozorovat…

„Nikdo tu studentku nikdy neviděl, poněvadž ani ve skutečnosti nebyla, tato Karlem smyšlená blonďatá kráska,… měla to být Švédka, to bylo rozhodující, na cokoliv švédského Vilém vždycky dá“,… vyprávěl s potutelným výrazem v obličeji Josef… „Dodnes se doktor Václav V. Š., s Karlem nebaví, ale měli jsme pro tu chvíli pokoj“,… vyprávěl mně Josef tehdy v roce 1923 na výstavě Tvrdošíjných, bylo to v Domě umělců. Že je to pravda, je zřejmé… kdykoliv přijde zmínka na bratry Čapky, tak Vilém, neboli Dr. Václav V. Š. si uštěpačně uleví v jejich neprospěch. Jako, že… „Tenkráte v Paříži pravidelně chodili Čapkové číst deník, populární Matin do Lucemburských zahrad“…

Pravidelnost a systematičnost Čapků zřejmě Viléma rozčilovala, poněvadž do dnešních dnů Vilém žije neuspořádaný život, nesnáší pravidelnost, to po něm vidí každý, kdo s ním přijde do styku, ale znalec kumštu je, klobouk dolů, uznávám…

Také jindy, Vilém vyprávěl skupince lidí za mé přítomnosti,… „kdyby, jste viděli Čapky, jak v Paříži za studií četli a s jakou pravidelností ten pitomý Matin, kde vycházel na pokračování jedině tak Fantomas,… a vždy, když Josefův obraz Fantomase vidím, tak se začnu smát…“ Mně pro změnu přichází směšná skutečnost, že tluču klepadlem tvaru hlavy tygra na dveře Jiřího ateliéru a ten pitomý Matin, co jsem v něm listoval v mé oblíbené hospůdce, držím stále ještě v ruce,… rozhlížím se kam jej odhodit před tím, než mi Jiří otevře dveře… Naše uvítání je srdečné jako vždy, Jiří je milý. V pozadí ateliéru za paravánem stojí již v županech dvě lolity, jsou tak mladé, zřejmě si přilepšují, a možná také živí celou rodinu. Jsou připravené zaujmout postoj, stejný jako minule. S Jiřím si povídáme při práci a zase je soustředěné ticho…

Vzpomínám si, velmi živě na kreslení prvního aktu podle živoucí krásky, tenkráte v Praze i na slova profesorova, jak důležité je zvládnutí formy lidského těla, že tělo je vrcholem struktury, zdůrazňoval,… i vlastní formy. Musí to mít linie, dlouhé linie a rytmy, nemůže to být napodobování Renoira či Tiziana, pravil profesor…

Také si vzpomínám na společné malování aktu s Romanem, také na akademii, byl starší a zkušenější. Jak jsme se složili a zaplatili skutečnou profesionální modelku, a jak mně tekl čuríkem po zádech a v podpaždí pot, v hrdle a hrudníku jsem cítil tíseň a věděl jsem, že musím, že chci tuto uměleckou formu zvládnout přesně a vše do detailu. Takto se mně nyní při práci myšlenky zpětně vybavují,… jak ta profesionálka po chvílích měnila pozice a my dva s Romanem jsme rychle skicovali její postavu, jak přehazovala nohu přes nohu, zakláněla se a vypínala hruď, aby za moment zaklonila hlavu a bohaté vlasy jí splývaly po zádech. To vše si přesně vybavuji,… jak dlouhá byla ta cesta, abych dospěl k dnešní lehkosti zvládání těchto uměleckých forem a bez toho, aby mně po zádech a z podpaždí čuríškem tekl pot…

Uvědomil jsem si tenkráte, že jsem a chci být malířem moderním,… žena pózovala na empírové sesle se lvími packami místo noh,… nevkusný císařský empír mne vyrušoval od práce při ztvárnění krásné předlohy. Ani jsem je nenaznačil, ty lví tlapy na té sesle. Mnohem více vkusu mně skýtaly chodidla odalisky, byly egyptského typu, útlé, štíhlé a ukazovák delší než palec,… přesně, jak je ztvárnili ti staroegyptští umělci na svých sochách,… mé umění je a bude ve skrze moderní…

Po dvou hodinách slečny odcházejí a my můžeme vyhodnotit práci, nyní již soustředění pominulo a při povídání hodnotíme i burgundské, které jsem přinesl. Jiřího seznamuji s odpovědí Dr. Vincenta ohledně grafik Picassa, jež by Jiří rád prodal. Shodli jsme se na tom, že o ně neprojevil Vincent zájem, neboli psal o těch věcech nelichotivě právě pro to, že jsou od nás…

„Alfréde, ten dá vydělat raději boháčům jako je Kahnweiler.“

„Musíme na to jinak Jiří, povídám ti…“

„My toho našeho Kupeckého mu nabídneme v zastoupení nejmenovaného majitele…“

„Víš, Alfréde, já bych mu jej ani nenabízel, na českém trhu v privátních sbírkách je zájemců dost. Již po té nedávné dražbě se o tom obrazu nechvalně ten doktor vyjádřil…“

„To byl naštvaný Jiří, že mu unikl mezi prsty…“

„Já vím, Alfréde, ale přesto bych mu jej nenabízel, vyjádřil se veřejně, že to není Kupecký, ani jeho okolí, že ten vídeňský je docela jinej,… víš, Alfréde, tak ať si do té Vídně pro něj zajde. Po tom osamostatnění nedostanou, byť ze společných c.k. sbírek ani kus.“

„Ale to je již politika Jiří, to nechejme být,… víš Jiří, podívej se, ten portrét visí tady, práce je to dokonalá,… pojď sem k němu, jsou tu všechny rysy baroka a jeho školení, to jen hrabě Nugent nevěnoval pozornost pedegree toho obrazu. Jsi odborník, sáhni na to, to kladení štětce je nenapodobitelné…“

„Alfréde, podívej, znáš také ty kopie Kubínova – Delacroixe a Bohumilova – Poussina,… jsou to dobří malíři, ale ti mistři se prostě napodobit nedají. Kopie z nich je patrná na sto honů, tento Kupecký je originál, takovouto práci by nezvládl ani ten největší z imitátorů, jaký kdy po této zemi chodil; Christian Dietrich možná, a ten navíc by dělal Rembrandta,… Kupeckého portrét by byl pro něj prostě málo…“

S úsměvem si s Jiřím dokládáme…

„Ale to Vincent moc dobře ví, Alfréde“,…

„Jiří, ti doktoři z Prahy májí své obchody a obchůdky, ze kterých mají velký prospěch, my po Vincentovi za Kupeckého chceme 120. tisíc korun a to nám prostě nedá, třebaže ví, že obraz je bez poskvrny a má v této velikosti a kvalitě tržní cenu 200 tisíc korun…“

…„On koupil,… řeknu ti něco, Alfréde, je to zpráva od prokuristy pana Kahnweilera, majitele galerie Simon, nechej si to pro sebe, však víš. Oni prodali našemu doktorovi pěkného, ale předraženého Holanďana 16. století a k tomu přidali analytického Picassa jako druhý obraz, zdarma, a bez dokladu. Víš, tak to funguje, prostě ten od nás nic nekoupí…“

„Když takto od plic hovoříme a řešíme obchody, tak ti povím že při jedné vernisáži, byli to ti Češi v únoru u Johna Levyho, tak ti mně Dr. Václav M. N. představil údajnému novináři, ale vše bylo tak divné, něco se mně honilo hlavou, něco podobného na způsob, jak bývali dříve za c.k. špiclové. Nevím, jestli si slyšel o případu Karel Sabina, co donášel za 100 zlatých měsíčně. Tak mně jen jako mimochodem nabídli možnost příjmu. Zapomněli, že na tom tak špatně, jak to navenek vypadá nejsem a nejsem ani Jidáš, který zradil za třicet stříbrných a navíc, toho Jidáše jsem ve svých posledních večeřích vyjevil s pečlivostí a ve vypovídající expresi. Tudíž Jiří,… kdyby mé dílo ti pražští kritici umění znali, tak by se ani neopovážili a navíc,… nevím koho, co, nebo pro koho bych měl špiclovat?…“

„Alfréde, to jsem byl ještě na studiích v Mnichově, tam se mluvilo o špiclování proti c. k. mocnářství, pro vlastence v Paříži a ti měli rozsáhlé sítě lidí, které přes nekontrolované účty platili Američané a tady ve Francii je Cizinecká legie slušně zaopatřovala také…

Tam ti údajně tekly obrovské sumy a také přes naše legie na Sibiři. Prý tito vlastenci z Paříže kontrolovali všecek obchod s nerostnými surovinami z celé Sibiře…“

… „To je politika Jiří, s tou bych si nezahrával, ti lidi stopují jako lovečtí ohaři, nemysli, tady bychom si mohli šlápnout, pošpinit boty,… a k čemu to,…“ s potutelným úsměvem dodávám,… „jsme důvěrní kamarádi,… řeknu ti jiný příběh, z méně závadného prostředí, prostředí uměleckého, o to více dobrodružného až úsměvného, Jiří. Víš, že jsem duše chlapecká, romantická a i po letech bych dokázal jim, těm protagonistům, výlet závidět…“

„To šibalství chlapce, je v tvých obrazech znát, Alfréde…“

„Jiří, kamaráde,… pamatuji si přesně, bylo to začátkem října roku 1913, stromy v Berlíně již byly bez listí, tou dobou jsem se dosti toulal po Evropě. Tenkráte velmi bohatý německý Žid, mecenáš, sběratel a znalec umění mimochodem,… organizoval výpravu do německé Nové Guineje, psaly o tom všechny noviny…“

Jiří dokládá:…

„Dnes velectěný pan Arnhold,… přítel Viléma II,… stav šlechtice sice odmítnul, ale ve sbírce vedle obrazu od Noldeho mu visí i portrét Viléma I., má zvěčněného i Bismarcka, že se nepletu, Alfréde?…“

„Máš úplnou pravdu Jiří, tu politiku odložme přesto stranou,… Arnhold pozval právě Emila Noldeho se ženou i další veličiny a po předchozí velkolepé hostině vyrazili ze stanice Berlín ZOO, v ten den roku 1913 směr Moskva. Dále tou nekonečnou sibiřskou magistrálou,… kterou mimochodem brázdili, proto to vzpomínám, i ti naši legionáři ve jménu těch našich hochů v Paříži a v Americe,… přes Ural až do Mandžuska a dále směřovala tato lékařsko-demografická výprava do snad jediné německé kolonie-Guineje,… Emilovi Noldemu se splnil obrovský sen, plout jižním Pacifikem,… jak později v tisku poděkoval štědrému Arnholdovi…“

… „A přece jenom se k té politice vyjádřím Jiří také já…“

… „No vidíš hochu, že mne v tom nenecháš…“

… „Již vím Jiří,… to se i nějaký poslanec tázal pana prezidenta, té republiky ušité na míru v Chicagu, jestli by nepředložili vyúčtování…

… Byly toho tenkrát plné noviny; on, ten prezident odpověděl až nestoudně,… že jestli někdo někdy viděl, aby děti revoluce skládaly účty?…

… Myslím, že v roce 1920 to bylo, nevím již přesně. Víš, noviny čtu i patery denně i české, a tam ti také běžel soud s legionářem Čeřenským, hrdinou,… co ten si člověče také zkusil, když prohlásil veřejně, že Beneš přišel do Paříže v roce 1915 jako emigrant s roztrhanými kalhotami a vrátil se nesmírně, ale nesmírně, dle jeho slov bohatý. Tak jej, toho Čeřenského, hrdinného legionáře já ti nevím odkud až po Vladivostok, před tím soudem,… ta vládní garnitura zesměšnila a zostudila. Šlo to v denících na pokračování,… pak co můžeš očekávat, jako menšina…“

„To musel projet na celé čáře, aby uspěl, tak by potřeboval ďáblova advokáta, ten pak klade docela jiné otázky… Nasnadě je jen otázka,… Alfréde?…“

„Vím, je to charakterem jedince, nebo v tom horším případě charakterní rys národní? Nyní mně to přišlo, nemám rád politiku a toho pána, údajného novináře, ale dříve nasazeného špicla jsem slušně vypoklonkoval.“

„Udělal si dobře, Alfréde.“

„Víš Jiří, pochopím, když někdo dělá věci z přesvědčení, jsou případy,… to chápu, ale nechat se platit za takovéto skutky? Nenávidím jen pomyslet na to, a navíc to je politika, a do té vrtat nebudeme.“

…„Víš, Alfréde v našem rodu je skryto mnoho utrpení a tajemství,… tajemství a záhadné skutky lákají a vyvolávají zvědavost, a my, my si můžeme před těmi zvědavci vyprávět třeba o váženém panu Phileasovi Foggovi a jeho sluhovi Proklouzovi, mimoděk jsem touto knihou o sázce v reformním londýnském klubu listoval nedávno, moc pěkně ilustrovaná, především ti prérijní indiáni, jak je tam naháněli,… jsou v pěkném provedení. To brnkám, na strunu tvého věčného klukovství Alfréde…

… Takže v nepřátelském terénu se umíme staletími pohybovat, žel úděl židovského rodu je tristní… Jednoduše se bavíme o dobrodružné cestě přes Asii, Japonsko, San Francisko a New York až se dostanou zpět domů ti dobrodruzi z londýnského reformního klubu, a přitom? Přitom hovoříme o těch legionářích, co vládli tím sibiřským obchodem a vraceli se oklikou přes Japonsko, San Francisko zpět domů a to za pouhé tři měsíce…“

„Nechybělo mnoho, Jiří, a ti legionáři ten osmdesátidenní limit, co potřeboval pan Fogg k vítězství v sázce v reformním klubu téměř překonali.“

Je krásné, jak i na vážné téma, jakým politika jistě je, se dá pobavit. S Jiřím je vše tak snadné…

„Víš co, Jiří; my doktorovi toho Kupeckého ani nabízet nebudeme, myslím, že obchody s Prahou skončily. Jen mu udělám nabídku, myslím, že to samé dostal již Dr. Vincent od Flechthaima,… a to nabídku na toho Matisse, a také mu odpovím na dopis, kde pořád vyzvídá, jak to vypadá? … s tou českou výstavou u Levyho, a co,… jaký je ohlas právě na Emila pražského?…“

„On se snad zbláznil…“

„…Tak mu napíši slušně, co si o tom všem myslím, je to názor objektivní, vždyť jsi se v tomto významu slova, vyjádřil také sám… Jiří, prosím tě, nyní máme každý hodně práce, mně přijede před létem Anna, chci jí připravit pěkný program, ale jen mně dej vědět, kdy navštívíme Mauricia v ateliéru, …ale to já se tady ještě zastavím…“

Jak již se stává pravidlem, nechci říct rutinou, nasedám po práci v ateliéru, vlastně v mém bytě v jednom, kde výhradně jen kreslím a maluji pastelem,… důvod je jednoduchý, terpentýn voní, ale když je jej moc, tak škodí a mé zdraví není zase tak pevné, nasedám na Metropolitain, stanice rue Lamarck a přes Pigalle popojíždím dále na St Georges, dále již jdu dolů pěšky, jsou tam po cestě krámky, které mě zajímají. Kislinga v krámku u starého polského Žida sleduji pravidelně a pak další a další nenápadní obchodníci jsou předmětem mého zájmu. Nejdříve před nasednutím na vlak jsem se ještě zastavil v hospůdce. Říkají všem hospůdkám restaurant, ale je pravda, že zde vaří výborně. Jedno teplé jídlo denně si dopřeji a to obyčejně tady v La Mére batherine pod schody náměstí Place du Terte hned vedle Sacre Coeur-je to krásná bazilika, monumentální, září novotou, dokončena před pár lety, ale proč do toho pletou politiku nevím…

Jídlo tady mají prvotřídní, mimořádně jsem si dal Entre i Fromage ou desert, obyčejně stačí 1 Plat, dnes to bylo Pavé de Rumsteak ou Poivre on Roguefort…

Jsem přejedený, nechce se mně moc přemýšlet, vím, že večer napíši konečně odpověď dr. Vincentovi, žádá o to zhodnocení, jak se vede české výstavě u Levyho a samozřejmě jaký je zájem o Emilovo dílo, tedy o dílo Emila-pražského. To si jen připomínám, abych náhodou nezapomněl, neleží mně to totiž ani v patě. Samozřejmě mu připíši i nabídky mimořádného nákupu děl, a bude-li štěstěna přát, i některé výsledky z dnešního shánění tam připíši také. Vše se mně honí hlavou. Jak tak cestou přemýšlím a zažívám bohatý oběd, slyším zpěv, krásný ženský alt. Ta žena zřejmě cikánka, přistoupila do Metropolitainu na Place Pigalle, snaží se přivydělat zpěvem. Ten zpěv, barva hlasu a ta romská píseň, úplně profesionální vystoupení, lidé se otáčejí, když prochází, já mám připravený pětifrank a podávám jí jej i s obdivným pohledem. Opravdu moc krásně zpívala. Nic bych za to nedal, že je to stejná cikánka, co jsem ji slyšel a dal almužnu před 14. lety na stejném místě, jen bych ji nepoznal, … jo, všichni stárneme. Vystupuji na St Georges je to poslední dobudovaná trasa Metropolitainu vystavěná podle návrhu Guimarda v secesním stylu. Jak zdobnost v umění nemám rád, tak tady se ten styl úžasně hodí, je příjemné se na to dívat. Všechny stanice této linky jsou v secesní architektuře. Jdu dolů ulicí rue la Fayette směrem ke Garnier Opéra. Galerie na rue Boëtie vynechávám i Simona, to vím, že mají jiné zákazníky, jen se zastavím kousek níž na rue la Fayette 6 u Ambroise Vollarda. Pokusím se získat nabídkový katalog pro přehled a následně jej předám doktorovi a také se porozhlédnu po galerii in nature. Tady mne neznají, vedou obrazy starých mistrů. Oblečený jsem slušně, jako vždy, když jdu za obchodem. Myslím, že celý v černém a široký klobouk, sako s vestou a jarákem přes ruku, také mám navštívenku, stále ještě adresa Berlín Schöneberg, kontakt: osobní jednání, vypadám zajímavě. Galerista mne zdraví ve dveřích, je to pracovník, prodavač myslím, že ne na slovo vzatý odborník to poznám hned, pouze osoba poučená. Pan majitel Vollard, jestli nesedí někde vzadu, tak tady není, byla by to pro něj ztráta času, tomu to již opravdu není zapotřebí, říkám si. Žádám prodavače o čas a klid při prohlížení děl a také ať připraví katalog nadcházející aukce, a že to zatím je vše. Nedávám to znát, ale jsem jako v jiném světě, opět ti velikáni palety na mne zírají ze všech stran až vysoko ke stropu. Budova je mohutná, robustní již z venkovního pohledu, ale salon uvnitř, to jsem ještě neviděl. Ta prostora, to je dvorana se sedmi metrovým stropem, se štukem a stropní malbou, uprostřed točité schodiště nahoru do patra s balustrádami, vše samozřejmě mramor – růžový mramor a přes schody rákosově zelený běhoun. Tomu se říká daň z přepychu, snažím se pohybovat suverénně, ale mám malou dušičku při pohledu na Rembranta Pijácká scéna a naproti škola barbazánská. Tyto skvosty jsou vyvěšeny čtyřmi řadami až ke stropu. Na druhou stranu jsou navěšení modernisté, největší z největších. Visí tam Henry Matisse, krásné zátiší, asi o něj projevím zájem, podrobnosti opíši a nabídku pošlu i s jinými informacemi večer v dopise Dr. Vincentovi. Ostatní kusy jen se zatajeným dechem procházím a u každého se snažím pochopit především malířovo uchopení formy a samotnou stylizaci, učím se s každým pohledem. K nejvýše zavěšeným dílům, obrazům se dostávám pomocí vysokých pojízdných štaflí. Na obraz se umím podívat tak, aby ze sebe vydal to tajemství, ten obrovský prožitek, který mu byl vdechnut. Vracím se k matissovu zátiší a zkoumám jej opět tentokráte podrobně. Je veliké, tak asi 80 cm na 60 cm, barevně i kompozičně skvěle řešené, úplně se tady mezi tím ostatním, a jsou to velké věci, úplně se vyjímá jako diadém v bohatých vlasech cikánky nebo židovky. Vlastně jednoduché, nic přeplácáno, skromné a žádná zdobnost, to jsem ještě u Matisse neviděl, tak sladěnou a harmonizovanou věc, vlastně jen zelená tykev na červeném tupé stole, přestože červenou nenáviděl,… no proč ne?

Pozadí,… krajina růžová, šťavnatá až brčálová zelená, šedá a modrá, to je všechno tak prosté a geniální. Tento akord pěti barev jsem u něj ještě neviděl, také…

Když po delší době ke mně galerista přistoupil, pod paží má katalog i fotku matissova zátiší, o což jsem jej dříve požádal. Ze závěsu jsem zahlédl nakukovat přes těžkou odtaženou draperii obrýlovanou hlavičku s lysinou, nejspíš pan domácí povídám si. Abych dokončil své vystoupení, tak otvírám katalog, jen tak zběžně se dívám na odhadové rozmezí cen pro aukci, v tom se mně protočily oči a snažím se sebejistě vykročit k odchodu. Nezbytné úklonky a já již bych se rád viděl v docela jiném prostředí, v krámku na okraji St Georges, ale opačným směrem, ven z města…

Po celodenním pobývání a přeskakování mezi metropolitní dopravou a galeristy, sehráním divadla u Ambroise Vollarda, pěveckým vystoupením krásné cikánky zpívající v Metropolitainu a dobrým jídlem v restaurantu La Mére batherine,… sedím tady unavený nad dopisem Dr. Vincentovi. Již dlouho to psaní odkládám, nechce se mi, nemám zájem takto nosit kůži na trh, podbízet se a úklonkovat. Ztrácím zájem, protože nemusím to vše dělat, je to mnohdy nedůstojné, kam až malíř musí ustoupit, nechci říci klesnout, aby mohl přežít a provozovat svou živnost, kterou tak miluje. Viděl jsem to na panu architektovi, který nyní jezdí trasu Praha – Paříž téměř kyvadlově, já již nemusím, pracuji a především budu pracovat s láskou, protože tu vůni barev miluji. Navíc sluníčko stoupá čím dál výše na obloze a na léto budu na milované Vysočině, je to náš plán s Aničkou, ta zanedlouho přijede, aby si mne odvezla napořád domů. Za to jsem jí a těm obchodům, které nás postavily v posledních dvou letech na nohy vděčný. Děkuji za to při pohledu na deník od ní, ležící na bibli na nočním stolku a děkuji se vzpomínkou na motiv, který nosím v hlavě a rozpracuji jej jednou v mé vrcholné dílo, ano Jakob s Rachel a Lea, jsou mou mandalou a tu víru v Praotce nosím v sobě…

„Vážený pane doktore,…

… jelikož jsem byl značně zaneprázdněn, odpovídám na váš dopis až nyní. Především chci vám sdělit svůj názor na českou výstavu v Paříži, od které si všichni tolik slibujeme,… že může přinést věhlas českému kumštu a především jednotlivcům, kteří dominují na české výtvarné scéně. Také vám, ctěný pane doktore předkládám seznam nabízených děl, cenové představy obchodníků a s dovolením můj komentář k těmto dílům. Víte, že sezóna tady pomalu začíná, za chvíli přijedou sem Američané, obchodníci z Německa, a bude tu k nehnutí, Holanďané jsou již zde a například Hugo Perls z berlínského Bellevue strasse nakoupil jednorázově za 400 tisíc franků převážně impresionisty. Řekl mi ji moc dobrý známý, tu informaci. Je důvěrná, spěchal jsem vám ji povědět, tedy napsat. U Perlse převažoval zájem o Cézanna – i toto je důvěrný údaj, získal jsem jej opět od velmi dobrého francouzského přítele, který se zde mezi těmi obchody pohybuje. Také vás chci, pane doktore uvědomit o tom, že s nadcházejícím létem, kdy je v Paříži obzvláště vedro, odjíždím zpět do vlasti… Tolik curiculum…

… Pane doktore velmi heslovitě k naší výstavě tady,… myslím, že místo, kde se koná je neuváženo dobře. Do galerie Johna Levyho chodí dříve zájemci o umění staré a těch pár pozvaných hostů to nevytrhne. Dle mého názoru by bylo příště vhodnější volit některé věhlasné galerie na rue de Böetie, kde okamžitě vzhlédne výstavu spousta lidí a to těch, kteří se zajímají o moderní práce. Ptal jste se na ohlasy v kruhu umělců zde s kontrapunktem na Emila. Víte, mnozí jej vnímají pozitivně, ale jsou i takový s názorem zdrženlivým. Jestli bych mohl doporučit, Emil by měl pravidelně být na výstavách Independans a také obesílat Salon d’autommne, aby přišel tady do povědomí. Ne, Francouzi a ještě hůře malíři nežijící zde to mají hrozně těžké. Vidím to na výstavách zdejších kolektorů, nevidíte tam jediného cizince. Co bych ještě rád nabídnul,… pomoc při prosazování Emilových prací zde tak, že můj velmi dobrý a náš společný přítel Jiří je v těsném kontaktu s galeristou zastupujícím Juana Grise, i s malířem samotným. Kdyby, jste projevil zájem, myslím, že by šlo organizovat společné výstavy Juana Grise a Emila…

… Jinak pane doktore, z těch nabízených položek bych upozornil na pořadové číslo 3. Ta flámská malba je popsána J. Smithem, obchodník má plné pedegree…“

… Ještě uvažuji nahlas,… jestli mám doktorovi připsat nabídku na ten Tiepolův obraz Obřízka Mojžíše,… co se tady na trhu náhle vynořil a byl by k mání,… ale o takový obraz by měla zájem spíše jiná instituce, než doktorova Státní galerie a navíc by na to ani neměl…

Ne, nic takového mu nabízet nebudu, i když je to dílo ojediněle k vidění,… nabízet jej nebudu. Stejně,… jak jsem zaslechl, tak se připravuje jeho cesta do republiky, je tam o ten poklad zájemce, ale tak to chodí, nikdy není nic do poslední chvíle jasné,… znám to dobře,… prostě, kdo dá více v tomto obchodě platí dvojnásob. Mně se stejně více zamlouvá ten Jiřího velkolepý obraz Nalezení Mojžíše,… je to můj názor a navíc je to téma bezbolestné, prostě ty ostré nástroje zůstaly v klidu, prozatím…

Ne, ani to doktorovi v dopise nezmíním…

… „Nyní se již s úctou rozloučím,… projevuji bezbřehou úctu k vaší osobě, s přáním pevného zdraví a ruky políbení vaší ctěné paní.

… Váš Alfréd, Paříž, rue Lamarck 24, květen 20., 1924.“

Dnešní den je krásný, slunečný a navíc pro mě významný. Je to den tolik mnou očekávaný. S Jiřím, máme schůzku na Place du Terte, odtud jdeme do uličky rue Cortot číslo12, tam má v zahradě ateliér Mauricio. Jak již vím, obývá ateliér s velkou tradicí, namaloval v něm svá raná, tolik významná díla, právě Renoir. Nejdříve jsme si s Jiřím dali skleničku burgundského v La Mére batherine a nyní již vcházíme robustními vraty do dvora, atria starého montmarterského domu s nádherným výhledem přes starý vinohrad na město. Mauricio je chlapík jako my, usměvavý s Jiřím si po francouzsky, ještě z dob bratrství a svornosti dlouze potřásá rukou, ale i vzájemně se pevně objímají. Z toho objetí sálá teplo. Se mnou se Mauricio Utrillo vítá také. Alfréd se mu vyslovuje těžce, Jiří vše překládá, jak jinak. Mauricio nás vede nahoru do atelieru v patře. Do tří stran prosklená místnost s výhledem tím směrem, jaký jsem měl ze zahrady, přes starý vinohrad, na město,… ale ještě impozantnější. Těch jeho pláten visících a všelickde se povalujících, těch uliček a větrných starých mlýnů na obrazech. Nad dveřmi portrét ženy, precizní kresba tuší, portrét krásné ženy, oči jsem měl fixované na něm, když Mauricio ke mně přistoupí a v Jiřího překladu mně šeptá,… „to je moje máma, maloval ji, Renoir.“

A vedle je portrét malovaný Modiglianim. Pak mně již Jiří sám dopovídá ten příběh mistra Renoira, který zde měl v začátcích ateliér a staral se o vinohrad a ty růže tady kolem jsou ještě jeho také. Právě tyto růže má na svých obrazech, dodává…

Jiří dále líčí a já poslouchám s otevřenou pusou, jak mistr Renoir přímo tady namaloval a modelem mu stála Mauriciova maminka Suzanne Valadon,… a na tom, snad nejslavnějším Renoirově obraze La dance á la ville je právě Suzanne Valadon,… když ze schodiště se ozývá ženský hlas volající Mauricia. Otvírají se dveře a v nich se objevuje útlá paní, krásná, jak na tom portrétu nad dveřmi do ateliéru…

… Líbám ruku madame Valadon,… to je snad sen, který se neopakuje. Jiřímu s upřímným úsměvem a pohledem přes rameno děkuji za toto odpoledne. Po povídání si o kumštu,… Mauriciovu komentáři k některým obrazům jsem si jeden vybral a koupil, byl to vlastně dárek, ta cena byla kamarádská, vím, že jej nikdy neprodám, na zadní stranu obrazu, námět La casa Mimi Pensón, penzion v němž jsem bydlem před 14. lety,… ten čas tak letí,… Mauricio rukou a velkým štětcem napsal „Alfrédovi, Mauricio Utrillo 24. květen 1924…“

Strávit, tak krásné odpoledne s takovými lidmi se jen tak nepřihodí. S Jiřím odcházíme až po setmění, a bylo toho k povídání tolik, že Jiřího zvu do té samé hospůdky na burgundské. Vždyť je to možná již na rozloučenou. V polovině června přijíždí Anna, to se budu věnovat jenom jí a pak již napořád odjedeme, tentokráte domů spolu…

Čtu si, však bez zaujetí ještě pozdě večer z bible, myšlenky se mně honí jinde. Jsem pln těch dojmů, co za lidi, za velikány dnešní Paříže jsem dnes potkal, Suzanne Valadon a jejího syna Mauricia…

„Děkuji ti Jiří“,… povídám nyní zcela zřetelně a nahlas. Takový zážitek nejen pohladí po duši, dodá nadšení a podnítí ještě více nadšení a touhu co ve mně vězí, umocní. Nejraději bych vstal z postele a pustil se do práce již nyní, zarazil jsem se v rozjímání v momentě, když mě vyrušila rána, to při otáčení se na posteli sjela z přikrývky a z postele spadla na zem bible. Se vší úctou a jako svátost ji pokládám na noční stolek na Aniččin deník. Nyní jsou položeny v opačném pořadí, zítra večer začnu právě tou biblí. Je potřebné vždy zakončit den útěchou ve víře, otáčím se, abych dosnil ten příběh…

Dnes jako i v posledních dnech mám hodně naspěch, téměř běžím ze St Georges dolů la Fayettem, jak familiérně té ulici říkáme, spěchám a jdu kolem pošty. Zastavil jsem, vzpomněl si, že písemnosti, které jsem měl připraveny, zůstaly ráno na stole. Ještě se ujišťuji, jestli je nemám v příruční aktovce založeny, rozepínám řemínky a marně probírám akta, ta jsou nyní nepotřebná. Se začínajícím červnem je v Paříži pořádné horko a navíc je tu spousta lidí, kdekoliv se nachomejtnu. Sportovci se již asi začínají sjíždět na svá klání. To je pravý čas toto město v blízké budoucnosti opustit, prostě vypadnout. Jenže se mně nedaří vše zvládat, jak potřebuji. Vím, jsou to nedůležité věci, přece se mně naopak, tak dařilo a tolik štěstí jsem zde pocítil, snad na celý zbylý život. Ty doklady, co mám přichystány k odeslání Dr. Vincentovi a ráno jsem zapomněl na stole,… mně mohou být akorát tak ukradeny. Měl to být poslední dopis, který bych mu psal, ale přesto si myslím, že ti jeho kamarádi a kamarádíčkové tady to doktorovi v Praze zvěstovali sami. Je to jistě zajímavá a ojedinělá záležitost… dražba k rozprodání slavné sbírky pana de Riddera, se nekoná každý den. Je v gescí galerie Petit, to mluví samo za sebe, takové události se seběhnou tak jednou za padesát let. Před aukcí samotnou jsou díla k vidění od začátku června, to by doktor stejně nestihnul, a navíc, co mě je po něm. Možná se půjdu podívat sám, Holanďané 17. století jsou v nabídce v celém sortimentu. Práve té epoše se vážený pan de Ridder věnoval především. Doktora by nabídka jistě zajímala, ale co je mne po tom, jak jsem již řekl, mne zajímá docela jiná výstava,… asi poslední. Poslední má akce, která mně opět, tedy myslím tím nám,… mně a Aničce může v budoucnu pořádně posílit konto. To je můj velký plán před příjezdem Aničky. Tuto příležitost nepropásnu. Cítím v kostech, že to vyjde,… jen jsem jaksi ve spěchu, přitom zbytečně,… zřejmě jsem napjatý, protože ta příležitost je veliká…

Ještě v loňském roce těžili galeristi z toho tragického konce malíře par excellence, Modiglianiho a následně z tragédie jeho mladé milenky začínající malířky. Ještě loni zveřejnil pan Guillaume velkou akvizici toho Američana Barnese. Ten tehdy koupil dvanáct obrazů Modiglianiho i další modernisty. Ta díla znám jen z té zveřejněné fotografie v á la Galerie Paul Guillaume leden-únor 1923 na rue de Boëtie. To jsem ještě netušil, co se odehraje po roce. Proto jsem nyní před blížícím se odjezdem tak ve spěchu. V galerii Bingo zaznamenali další z propadů tohoto malíře a je to již několikátý propad interesu o něj. Já jsem přesvědčen, viděl jsem jeho obrazy a v souvislosti s návštěvou Utrillova ateliéru, kde visela jeho madona nad vstupními dveřmi do ateliéru, krásně zvěčněná madame Voladonová,… že je to prvotřídní autor, ten Amedeo Modigliani. Tam jsem se utvrdil v tom, že je to ta pravá investice pro mne…

Již se blížím, ke galerii Bingo, zadním vchodem vcházím. Vše je domluveno při předchozích mých návštěvách zde. Svůj interes jsem naznačil, jsou velmi vstřícní, myslím, že se chtějí těch Amedeových děl téměř zbavit. Nyní již nebudu jednat s kováříčkem, ale jdu přímo za prokuristou galerie, monsieur Margotem – to jméno mi nic neříká, není to ani důležité. Pan Margot mě vítá v salonku pro hosty osobně. Jsem opět oblečen v tom mém tradičním oděvu, který je mimochodem elegantně klasický a moc mně sluší, cítím se skvěle. Jen své cibule po otci jsem si dal vlevo, povšimnul jsem si u těch pánů v tvrďácích, že řetěz od cibul jim zásadně směřuje do opačné kapsičky vesty, než jsem nosil já. Pochopil jsem, ta vesta by nešla sundat… Tady všude na chodbě i v tomto uvítacím salónku jsou umělecká díla, jako by je již neměli kam dávat, je tu až nevkusně přecpáno. Ten pan prokurista mě vede do své pracovny. Zabořil jsem se do hlubokého křesla barvy biliardového plátna a vše, jak se na takovou firmu patří, následně klapalo, jako podle partitury. Muž v bílých rukavičkách nesoucí první obraz Modiglianiho, vše dle mého předběžného zájmu, celkem jsem si v katalogu, při poslední mé návštěvě tady, ukázal prstem na deset obrazů. To proto, aby je mohli připravit. Pak následuje obraz číslo dva až… deset. Jednání je na úrovni, cítím se ve výborné kondici a taky konečně, jako řádný obchodník s uměním, nebo významný kolektor? Nezáleží na tom. Předvádím taktickou hru, nespěchám, i když ty tři obrazy, o které mám eminentní zájem, mám již vybrány předem. Tato taktika se mně osvědčila již při nákupu toho Corota – italská epocha, od té hraběnky, ještě v Berlíně. Nyní chci víc…

Vidím, že profesionální vystupování pana prokuristy, s ledovým výrazem ve tváři se pomalu mění. Jako by přestával věřit, že vůbec něco prodá. Myslím, že je nyní ten správný okamžik a sděluji mu mou nabídku, není pro něj velmi zajímavá, ale pro mne ano. Také musí pochopit, že oni jsou multimilionáři a já pouze kumštýř, který si teprve musí rodinu a svou oddanost tvorbě zabezpečit, říkám si v duchu…

Odcházím opět těmi zadními dveřmi a pod paží mám jeden ženský portrét, krásně vyvedený vodovými barvami a pak dvě olejová plátna, krajinu a sedící ženský akt-ten samotný je Amedeův majstrštick. Všechny tři originály mistra Modiglianiho jsem koupil za cenu jednoho, toho prostředního, vyjádřeno cenou podle katalogu…

Příležitosti, které se neopakují, se mně daří rozpoznat…

Ještě večer si jednou prožívám tu euforii z dnešního obchodního úspěchu a především to potěšení se s těmi obrazy polaskat, ta ponurost a smutek zračící židovství, které v těch obrazech vězí, a vědět, že je člověk vlastní a vědět, že také ony, ty obrazy mně a mé paní zabezpečují budoucnost, je povznášející…

Jelikož výstavní sezóna je v plném proudu, chci ještě navštívit,… využít tu příležitost být u toho, u některé z těch blížících se vystavních události. Běží výstava Picassova a Degasova, nyní začíná Bragueho. Jen škoda, že nevystavuje Derain své nové práce, vůbec nevystavuje, to je pro mne škoda, moc mne ten malíř zajímá. Znám z muzeí jen některé jeho věci starší. Jeho Zátiší se slukami a loveckou brašnou mne inspirovalo již dávno,… ještě před válkou, když jsem pobýval v těch letech na statku v Cerekvi. Vzpomínám, byli jsme tenkrát s bratrem Arnoštem pozváni do lužních lesů na tah sluk, to jsem ještě nimrodil. Na výřadu jsme tehdy měli čtyři nebo pět kusů oněch krásných ptáků. Vzpomínám si na tu kanonádu tam. Ti ptáci létají hrozně rychle a až po setmění. Pamatuji si dodnes, jak elegantně létají, jak manévrují mezi stromy a jaké zvuky přitom vydávají. Znám přesnou anatomii toho ptáka do posledního detailu a zbarvení peří od hlavy až k ocasu, bříška i tvar zobáku i spárů… To téma mně bylo blízké a moc vyzývavé, když jsem viděl Derainovo publikované zátiší s loveckou taškou a těmi ptáky. Myslím, že to bylo ještě nějakou dobu před mým odjezdem do Berlína, to si již přesně nepamatuji a marně se rozpomínám, u koho ten obraz skončil, snad u doktora medicíny v Německém Brodě, v blahé paměti. Kupoval si ode mne vždy ty nejlepší dílka… Dnes již jsme Derain i já, mnohem dále…

Také se těším na výstavu Andrého de Segonzac, je v galerii Barbazágnes na rue Faubourg Saint Honoré. Je pro mne novým na scéně a jsou to výborné věci, neobyčejný vkus a kultura. Jediný obraz není na prodej. Ale, jak to v tomto světě chodí, přes dobrého kamaráda, který se v prostředí tamního kumštu umí pohybovat, mám jeden Segonzacův obraz a navíc bez nesmyslných přirážek obchodníků, přislíbený,… a pak již přijede Anna. V posledním dopise jsem jí podal podrobné instrukce, jak cestovat. Bude to vlastně ta samá cesta, kterou jsem přijel do Paříže já. Jen nyní čekám na její odpověď. Každé poledne spěchám vybrat svou poštovní schránku na rohu domu v rue Lamarck č. 24, jestli dopis od Anny nepřišel. Již jsem přemýšlel také o společném programu. Koupil jsem v předprodeji dva lístky, pěkně do lóže na moderní Ďagilevův balet Modrý expres, je to premiéra v divadle Champs Ély Sées na Avenue Montaigne večer 24. června. Již ta scéna,… je navržena Picassem, kostýmy navrhla Coco Chanel a tanec má Anička ráda, já se přizpůsobím a rád. Je to ale tanec, tedy balet velmi nezvyklého pojetí, tak uvidíme, vždyť i my moderní malíři se musíme zajímat o všechny moderní formy, tedy i pohyb a právě Picasso, ale i Derain i Matisse, ti se již do toho míchají…

Jo, André Dunoyera de Segonzac, to je malíř, který se na Vente Corco dražit nebude. Celá jeho produkce je již dopředu obchodníky vykoupena do poslední kresby, které tak miluje a proto miluji já jej. Proto jsem právě dnes a tady na Segonzacově výstavě v galerii Barbazanges v rue Fangurg Saint Honoré a ne na rue Séze, kde v galerii Georgese Petita má velkou výstavu Degas. Jistě bych se rád přiučil i u něj, poznal ho blíže, čas již mě v těchto dnech dohání a Segonzaca si nechat ujít nemůžu. Trefuje se přesně do mého vkusu a ta jeho kultura na obrazech je, tak mne oslovující. Stojím tady před těmi krajinami, zátišími s obyčejnými kyticemi ale v takovém podání, že se jinde ani jindy nevyskytly podobné, ne že tak krásné. Ty jeho odalisky, ležíce v netradičních pozicích a schoulené a ze všech možných úhlů pohledu zobrazené. Recenze a doporučení na té dvoustraně v L’Art Vivant, Jiří mne na to upozornil a podal mi překlad vlastními slovy. Ano, ten malíř je v obrovském kurzu a oprávněně. Stojím tady před těmi skvosty novodobé malby a kresby. Na kolik je objevný nevím, netroufám si to posoudit, ale pro mne je hodně vysoko, mnohem výš než malíři analytického období. Toto je malíř ctící malbu klasickou na té nejvyšší úrovni uchopení všech aspektů charakterizující opravdový kumšt dneška. Visí tady znehybněné momentky s biblickou hloubkou, ovšem že pojaty na výsost světsky, takto pociťuji proudění mezi tím sedícím aktem visícím přede mnou, odaliska, až s necudně odtaženou nohou. Ten obraz má jistě vtisknutou empatii a zřejmě na každého zapůsobí jinak. Barbar jistě zde vidí sedící vyzývavou ženu, pro mne je to sv. Madelaine v plné kráse. Vůbec, ty obrazy, oči žen na těch obrazech, na olejích ne, tam jsou zostřené, ale na té s nadsázkou řečeno tisícovce škrábaných kreseb, tam ty oči naplňují kterýkoliv verš na kterékoliv straně Písma, v těch vyškrábaných očích se zračí svaté milosrdenství. Tak jej vnímám právě na tomto obraze visícím přede mnou, na tom obraze, který mne oslovil a požádal, abych jej nazval sv. Madelaine. Jen si opět připomínám příslib toho známého, který se v tomto pařížském obchodě s uměním pohybuje. Vím, že to nebude až takovýto skvělý obraz jako je právě st. Madelaine přede mnou, že to bude možná jen kresba mistra Segonzaca, ale rád ji získám do své sbírky. Penízky, které schraňuji ještě na tento poslední můj nákup, jsou připraveny a vše se vyjasní dne 19. 6. 1924. Den před Aniččiným příjezdem do Paříže, u mne v pronájmu, tam mne dotyčný eskamotér i s tím dílem navštíví…

S šestnáctou hodinou dne 20. června 1924 stoupá mé napětí. Vlak přivážející mou milovanou ženu se blíží. Tady na nádraží St Lazare, nehlásí žádné zpoždění. Třímám v ruce velkou kytici růží, tentokráte rudých. Zahradníci jsou Francouzi skvělí a ta květinářka na rohu na mně poznala, že ten pukét kupuji z velké lásky k ženě,… co mně ve francouzštině popřála, jen tuším. Mumlám si pro sebe,…

… „promiňte, ale nejlépe hovořím německy,…“ odpovídám ji…

Vlak přijíždí, opět dělá ohromný rámus, jako když se krocan naparuje a té páry kolem, a z té mlhy po schůdcích postupně se vynořují cestující. Opět jich není mnoho a opodál ve dveřích třetího vagónu vidím Annu. Spěchám jí na pomoc se zavazadlem. Na týdenní pobyt není veliké, ale přesto ji pomáhám sundat jej a již se vítáme. Po tak dlouhé době. Z Berlína jsem přece jen navštěvoval Prahu i Vysočinu častěji. Ty polibky jsou sladké, pohledy naše dlouhé a upřímné. Krásně voní má žena, zřejmě si potřela ušní lalůček parfémem, to pro mne. Přestože má Anička tak namáhavou cestu za sebou a ráda by se již dala do domácího, navrhuji jí sednout si na horkou čokoládu, na tu jsou pařížští cukráři specialisté…

Povídáme si nejbližší zážitky, co se udály a pocity ze setkání po tak dlouhé době. Také jí popisuji cestu domů, co nás čeká, kde nasedneme na Metropolitain a kde vystoupíme. Kde je naše adresa pobytu na posledních pár dnů. S domácím v bytě na rue Lamarc je již vše vyrovnáno a,… nyní před námi na kavárenském stolku stojí dvě horké čokolády ze kterých se kouří…

Následující den po Aniččině příjezdu,… je již odpoledne, tudíž celé dopoledne, právě vstáváme,… Anička,… vlastně i já jsme proleželi v posteli, odpočívali jsme. Ono, i ta příprava všeho kolem příjezdu byla vysilující i pro mě, ale dělal jsem to rád. Pociťuji opět štěstí, jsme spolu…

…Nyní v pozdní odpoledne ji provázím po Montmartru těmi uličkami, kde se potulují umělci, po tom vršku pod bíle skvoucí se bazilikou Sacre Coaure na náměstíčku Place du Tertre, opět jsou tu umělci s roztaženým náčiním a stojany, opět čekají na své náhodné zákazníky. Na památku také já tužkou a pastelkami, které podle potřeby vytahuji z kapsy saka, kreslím na zdviženém koleni na čtvrtku papíru Aniččin portrét. Portrét na památku, s průhledem na baziliku honosící se za ní…

Procházíme se dolů po schodech z kopce, držíme se za ruce, často se políbíme. Anička nese jako svátost ten svůj portrét, je na mě zjevně pyšná a já na ni také, je nám dobře. Pod schody jako já obvykle, prostě chci, aby Anička poznala, jak tady bez ní přebývám, aby poznala mé návyky, jsme si dali v mé oblíbené restauraci La Mére batherine, jako i obyčejně si já dávám sám,… nyní společný oběd. Doporučil jsem jí jídlo moje nejoblíbenější, tedy: Pevé de Runsteak on Poivre on Roguefort a k tomu skleničku burgundského, takový je u mne zde zvyk…

Syti, a ve výborné náladě sestupujeme rue Lamarck k domu číslo popisné 24. Večer budeme jen odpočívat,… po schodech nahoru Aničce navrhuji program na další dny. Zítra,… Anička s tím souhlasí,… v klidu se proplétáme uličkami této pařížské čtvrtě, je tu těch parků a parčíků, promenádujeme se. Ve čtvrtek zajedeme dolů k řece, navštívit Louvre,… upřesňuji Anně procházkou…

Vím, že obrazy, kterých je tam nepřeberné množství, ji nebudou a pro tento moment, také mne nebudou zajímat. Ale jsou tam starověké artefakty a Anna, jako hodně sečtělá žena se o historii zajímá…

Stojíme s úžasem, sedáme si po vzoru jiných mladých pozorovatelů na zem před starověkou mramorovou sochou bez rukou, v nepatrně nadlidské velikosti. Sedíme před samotnou Venuší de Millo, s úctou schraňovanou v samostatné kaplnce Louveru, je tu přesyceno, ne lidmi, sedíme osamoceni,… ale radiací vystupující z té bohyně nesoucí stopy a svědectví staletí a vlastně se ten věk dá počítat v řádu tisíciletí. To ozařování nás zkoprnělo na místě a ani po půl hodině léčebné lázně, podobné té lázni v Jáchymově,…Jiřím, tak vyhledávané,… se nám stále nechce vstát a jít, není snadné vzdát se skutečného omývání boží silou při pohledu na tuto Afrodité…

…Je to moment, kdy Anička zůstala hledět s otevřenými ústy,… jako i nyní,… kousek opodál stojíme pro změnu na dvouramenném schodišti, opět v údivu,… nad námi má roztažená křídla bohyně Niké, tedy Victorie,… nejpřesněji snad Vítězství Samotrácké, nevím,… je to vlastně jedno,… ale sahá na nás svými křídly a hladí po vlasech a ramenou duše antického umělce,… ta na věky dlí v této obrovité soše z kamene…

…A pak starověký Egypt a kousek dál Etruskové, co zašli na úbytě pro samé vzývání krásna v lidské touze…

To je Louvre nekonečný a krásný,… ty pohledy, co si s manželkou vyměňujeme vypovídají vše, jen pro tento kratičký okamžik stojí za to žít…

Již máme sbaleny všechny věci před odjezdem domů do Prahy, dne 26. 6. 1924. Věci jsou na veliké hromadě svázány tak, abychom je mohli odvléct k vlaku, na nádraží St Lazare, pak bude vše zvládnuto. Cestovní lístky na vlak, na ten vlak, kterým jsme sem přijeli, tím se budeme opět vracet, máme zakoupeny…

Postáváme před divadlem, bylo to mé překvapení, do poslední chvíle o této návštěvě divadla Anna nevěděla,…

… jen nevím, jestli tím dělám větší radost Anně, nebo sám sobě. Stojíme před tou honosnou budovou divadla, kde je fasáda tvořena obložením z bílého mramoru, propracovaná do nejmenšího detailu, se čtyřmi sloupy až po římsu. Dva sloupy tvoří zároveň vstupní portál dotvořený reliéfním pásem a řadou vysokých oken se zlatými rámy to vše ve stylu art-deko, stylu popírajícímu všechnu zdobnost éry secesní …

„Bude zde představení Ďagilevova baletu Modrý expres, jeho premiéra začíná za hodinu, Aničko…“

Lidé již se pomalu ulicí Montaigue navazující na Champs Ely Sées promenádou blíží a houfují před divadlem, disputují. Nejdříve o tom počinu moderní doby, kdy se rozličné múzy moderního kumštu spojili v jeden velký spektakl. To téma je slyšet od všech disputujících hloučků okolo. Disputují o té strohosti scény navržené Picassem, nebo o pestrosti kostýmů navržených ikonou doby Coco Chanel, jiní zase o něčem zcela jiném. Já Aničce vyprávím a vlastně si při tom vzpomínám na svůj mnichovský pobyt před válkou na ten zápas názorů v Blaue Reiter, kdy Auguste Macke nesnesl zřejmě, na rozdíl od France Marca, nájezd progresu ruských kumštýřů. Naopak, však spolupráce je cítit zde v dnešní Paříži mezi Francouzi, tím Španělem a tanečním mistrem z východu. Vše je, jak má být, živě si vzpomínám na krásný Mackeho olej zachycující pohyb tanečníků na scéně v podání právě Ďagilevova baletu ještě možná v roce 1912, tam může být datován vznik Mackeho obrazu z baletní scény…

Ten obraz se skutečně podařil a věřím, že i toto představení dnešního baletu bude skvělým zážitkem. Takto si vyprávíme s Annou a ona se ptá,… vysvětluji po svém,… mnohdy trvá na svém ona,… má svůj názor…

Máme krásný a opět nezapomenutelný tento dnešní večer…

Po letech odluky jsme s Aničkou doma a spolu…

Navštívili jsme oba naše rodné domy, tedy Vysočinu i jižní Čechy. Je krásný podzim, letošní se obzvláště protahuje do babího léta…

Příjemné počasí je i v Praze, neporovnatelné s tím letním pařížským parnem v loňském roce. Jsme u příbuzných, kde prozatím přebýváme. Zimu již plánujeme trávit v jižních Čechách, máme odtud lákavou nabídku na dlouhodobý pobyt od mého velmi dobrého přítele, který vždy, když je nejhůř se neodvrací zády, chci mu tímto oplatit jeho neochvějné přátelství ke mně. Mé přátelství k tomuto renezančnímu člověku přetrvává hluboko uvnitř. Budeme sdílet společně jedno město v jižních Čechách. Já spolu s Annou,… Český Krumlov, německy Krumau,… rodiště mého přítele, muže s dobrou duší a vždy otevřeným srdcem…

…Je to město Egona Schieleho, jeho vrcholné exprese,… chci také já po mnoha letech po něm zde vnímat tvůrčí atmosféru, co tu zanechal…

…Město nabízející pohodu, klid pro odpočinek na jedné straně a výjimečné podmínky pro usilovnou tvůrčí práci na straně druhé…

Blíží se čas, který jsem tak toužebně očekával. Jsem plný zážitků, motivů a zkušeností. Poučen světem, nastal čas pro uvolnění těch vnitřních sil, toho pnutí, které chce ven. Jsem spokojený, klidný a vyrovnaný,… cítím, že tato moje tvorba bude plna dobra a zároveň tajemství, které uchovávám a zveřejním jej po kouscích v každém obraze…

Nyní ještě je zapotřebí dokonat dílo, které vznikalo v posledních dvou letech, dílo na kterém jsem tak usilovně pracoval po dvě léta v Berlíně a Paříži,… ve dvou městech modernímu umění zasvěcených a ve dvou městech, která mně přinesla svobodu pro moji vlohu,… zbavila mě okovů, co jsem si s sebou vlekl,… ta města mě zbavila nouze…

…Tedy dokonat dílo;… vládnout obchodem s uměním…

Za dvě hodiny mě navštíví pan továrník Ullmann z Holešovic, mimochodem drží i má dvě nebo tři díla, líbí se mu mé obrazy. Nyní je jiný důvod jeho návštěvy. Navštíví mne se svou nabídkou na odkup akcií Kolínské rafinerie. Ono se totiž, při našem společném sezení s ním a ještě s tím německým boháčem v amerických diplomatických službách v kavárně v pasáži na Václaváku v roce 1923 nejednalo jen o prodeji mého obrazu od von Maréese. Obrazu, který jsem měl tolik rád a on ten Američan německého původu o něj tolik stál. Zaplatil za něj ohromující sumu. Na penězích mu nezáleželo,… darmo nepracoval pro Americkou národní tiskárnu peněz,… mně, ale ano,… na penězích mně záleželo. V té kavárně se tehdy jednalo i o nákupu akcií Kolínské rafinérie…

Mezidobou pan továrník naznačil možnost a výhodnost investování, alespoň části té sumy za obraz od malíře Hanse von Maréese. Naznačil mně veliký zisk po odeznívání poválečné krize, ovšemže, když promptně nakoupím akcie Kolínské rafinerie. Zaručeně se rozbíhá do nezadržitelných rozměrů automobilismus v Americe a rozšíří se i do Evropy. Pamatuji si ta jeho slova jako dnes a tu jiskru fištróna, kterou při tom měl v oku. Tehdy jsem nezaváhal a polovinu té omračující sumy, získané za ten obraz jsem vložil do nákupu akcií podle doporučení továrníkova. Aničce jsem to zatajil. Nemáme tajnosti, přesto jsem zvážil, že riziko je vysoké a znepokojovat ženu by nebylo vhodné…

Ten důvod, proč továrník mne dnes navštíví je nasnadě. Akcie si vedou dobře, na trhu nejsou, tak sonduje, jestli neprodám…

Neprodám, zatím ne. Navíc jsou uloženy v bezpečí bankovních trezorů advokáta v Humpolci, Siegfrieda Lederera, manžela mé sestry Elzy, tedy u mého švagra…

Ještě odpoledne po schůzce s továrníkem odjíždíme i s Annou, tedy již bez továrníka do Humpolce. Jednak navštívit naši rodinu a hlavně já a Siegfried máme mnoho důležitých věcí k projednání. Ty akcie ne, ty necháme zatím ležet na svém místě, tam je jim dobře a narůstají na objemu. Jiná věc nás čeká k projednání. On Siegfried udržuje a ošetřuje také náležitosti našeho pokladu, tedy uměleckých děl, která jsem v městech, co znamenají svět umění, získal do svého vlastnictví. Toho Deraina, Matisseho zátiší, jako reminiscenci na Holanďana de Heema,… hromada věcí je v tom zátiší včetně zpívajícího ptáčka nahoře té haldy,… ty Modiglianiho obrazy a Segonzacův obraz a van Goghovo dílo,… ženu co namaloval za svého pobytu ve francouzském Arléze a také Corota,… krajinu s figurální stafáží italská epocha před rokem 1830…

…Ano, a o toto dílo Corota jde nyní…

…Po dvou měsících od našeho pobytu v Humpolci s Annou, právě před koncem roku se po Paříži pohybuje tajemný muž v popelavém dlouhém raglánu s hůlkou. Navštěvuje ty nejlepší galeristy na rue de Boëtie, jedná o možném prodeji díla, zvídá ceny obrazů jednoho z otců novodobého francouzského moderního malířství. Francouzštinou vládne dokonale ještě z dob práce v diplomacii pro c. k. mocnářství. Ve smlouvách se vyzná výborně, vyhlíží reprezentativně a vzbuzuje respekt. Jedná se všemi těmi pány z nejvyššího ranku kšeftování s uměním…

Předcházejí si jej, ti pánové od Cassirerů a mu podobných. Do hotelu Hotel de Ville na rue Rivoli přicházejí pozvánky na setkání i večírky, oni ti pánové to tady umí, zvláště pak když se v Paříži objeví nový kmán. Siegfried činní vše pro rozpoznání cen nabízených za našeho Corota, ten obraz je zde zcela neznámý,… kdo ví, jak dlouho byl zastrčený, snad celých sto let v majetku hraběnky a visel za zdmi jejího berlínského paláce. Tedy do doby, než jsem jej vyšťoural já, „Já Alfréd“…

… Po referencích od Siegfrieda jsem se rozhodl jej umístit do aukce v dikci domu Sotheby’s, ať se ti pánové o něj poperou,… ulevil jsem si…

Ano, to byl hlavní předmět našeho jednání v Humpolci. Pomalu bude zapotřebí ty peníze investovat jinak, a Siegfried? Ten si vedl znamenitě…

Je leden 1925, jsou třeskuté mrazy i v Českém Krumlově. Panuje pohoda, s Aničkou si užíváme každou chvilku v přítomnosti, sžíváme se s tímto starobylým gotickým městem jeho lidmi zde. Máme v užívání velký pokoj s příslušenstvím,… ano tady se právě nacházíme,… v penzionu Na kovárně, nemovitosti ve vlastnictví mého přítele tolik obdivujícího umění. Dole za kovárnou mám nádherně prosvětlenou velikou místnost, ateliér, vytápěná je a nahoře v patře, které obýváme s Annou je z okna výhled na skaliska a meandrující řeku, kousek přes most od historického paláce, jako připomínky již zašlé slávy místní šlechty. Takovéto přednosti obzvláště umělci vysoce oceňují…

Jen zcela výjimečně vyjíždím po dohodě sám bez ženy, která tady si užívá té krásy vůkol,… do Prahy, abych pomalu realizoval naše dohodnuté příští plány…

Prodej obrazu byl pro Siegfrieda nad očekávání veleúspěšný, naopak, podle očekávání se pánové o toho Corota v aukci příslovečně poprali. Oni mají vzácný obraz, my na úctě prostředky dostačující i na koupi poloviny pořádné vily na Ořechovce. Ne, domluvili jsme se na koupi prostorného bytu,… ano koupi. První byt v našem životě budeme mít v holtportu…

Sedím v lokálce do Prahy, abych rozhodil sítě mezi agenty realit, nespěchá to, ale máme vyhraněnou představu,… místo tam někde poblíž Národního divadla a to vezme dost času, aby nám s Aničkou ti realitní machři naše představy naplnili. Ještě nějaké další vyřizování formálního charakteru a pak?…

…Pak nechci Prahu, ani jiné velkoměsto na dlouhou dobu ani vidět. Jsem z vesnice, miluji přírodu, miluji svou ženu a to mně nyní tam v jižních Čechách čeká, v tom království bez hranic a bez cedulky označující místo, že jsme již zde v této zemi, v tomto království, kde jsou jiné mravy, jiní lidé i jinak natřené domy a stodoly se zvláštními štíty, kde před zápražím mají zametýno a seděj tam selky po práci a povídají si, jako by tam seděly věčnost a opodál se pasou v poklidu bílé kozy, co dávají bílé mlíko… Vycházím ze světnice jednoho domu, jsou si všechny, tak podobný, ty domy i ta světnice i té, tam na kovárně se podobá, i tam ta ve vedlejší vsi nedaleko se jí podobá. V těch světnicích je vyřezávaný nábytek a je malovaný, samá růže i modré jsou tam, a vyřezávaná kolíbka a manželské postele a na nich kanafas a ten voní tím vzduchem, tak svěžím a cítit čistotu všude, jak je čistá i voda tady a ta peřina ještě na posteli voní stále hejnem hus. Anička čte nějakou knížku na pasece opodál, to aby mě nerušila při práci. Je již jaro a ty zelené a podmáčené louky do dáli až ke kopcům, odkud do řeky Vltavy vtékají říčky pstruhové a potoky s ledovou vodou a lipany. V dáli klapající mlýn trylkuje podle proudu vody, konipásci cvrlikají do toho ticha a kobylky vržou nohama nebo kusadly, nebo čím?…

Vlastně kobylky vržou a mlýn mele mouku, aby bylo, jako i po staletí z čeho péci chléb a nadojit mlíko do krajáče, vše jako na krásném zátiší toho nejlepšího malíře a opodál srna dává s opatrností napít z rozlité řeky svým kolouškům a jsou klidné, nikdy tady po nich nikdo nestřílí a já odkládám plátno a rozvaluji se do kopky sena ještě loňské otavy a cítím tu vůni ve vzduchu. Anička opodál se začetla do děje knížky, aby mne nerušila při práci, ona mne vůbec nikdy neruší při práci,… zabořuji se hlouběji a hlouběji do té loňské otavy a laskám se se senem. Dívám se do dáli, kde ta čerstvá zeleň jarní trávy se potkává s již zšeřelejší modří při stmívání a čáp na půli cesty stojí na jedné noze a koncert konipásků střídá koncert žabí, jako by zpívala celá armáda, jen klapající mlýn jim drží rytmus a nějaký hejkal opodál tam straší s přicházejícím šerem. Jaký, čistotou nasáklý vlhký vzduch plný ozónu, jak se mně dobře dýchá, neobávám se, že se zalknu, že přestanu dýchat, že přestanu žít. Přichází Anička a probouzí mne z toho krásného rozjímání, kde je vše jiné, krásné. Otvírám oči a vidím ji, mladičkou ženu s plnými ňadry, snad ještě v rozkvětu dívku krev a mlíko, jako by do tohoto koloritu patřila, moje Anička,… lehá si za mnou do kopky sena z loňské otavy a přivírá oči, ty její krásné židovské, velké švestkové oči…

Až domů se již stěží vrátíme, takto pozdě za tmy, zapomněli jsme se a z toho dobra všude kolem až se točí hlava, probrali jsme se teprve nyní v první, té bíle natřené chalupě, jak jsou i všechny ostatní natřené a nechali nás přenocovat v tom bílém lněném kanafasu a pod peřinou co voní hejnem hus jsme usnuli tvrdým spánkem až do pozdního rána. To nás probudilo silné jarní sluníčko, již vysoko nad obzorem a na poctivém dubovém stole bíle prostřeném nás přivítalo bílé kozí mléko, od té bílé kozy venku, v hliněném hnědém krajáči a jižním krajem vonící chléb a čistou vodou se mejeme a vzduchem opíjíme a nikdo ve světnici ani na zápraží není. Selka i hospodář jsou jistě dávno na poli nebo kosí trávu dokud je rosa, aby kosa klouzala a pak, aby koza a kravka měly co přežvykovat a králíci měli co hryzat. My s poděkováním zavíráme dveře od světnice, žádný účet po nás nikdo nechce a my nevíme ani kdo ti dobří lidi tady jsou, ani to nikoho nezajímá, ti lidi tady takoví prostě jsou a my pomalu kráčíme směrem k Českému Krumlovu k té naší kovárně, kde žijí lidé stejně tak krásní jako ti, co nás nechali přenocovat…

To malování, opravdové malování a ta má práce tady mně půjde od ruky i k duhu. Nyní si tolik věřím, věřím si jako nikdy doposud. Ta bohem zapomenutá země a království mravů nebeské všude tady, bude zvláštní esencí v mém díle, jsem šťasten…

Konec ukázky

Dočetli jste ukázku z knihy Barnabáš Bartl – Já Alfréd… (that’s a hard core of the arts).

Obsah

Prolog: Voják od Marenga

Zima na Vysočině

Autor

Konec ukázky