O knize

Pohádka máje (časopisecky 1892, knižně 1897) – román, jednoduchý příběh mladistvé milostné citovosti a přírodní senzitivnosti, ústící v útěk před znevšedněním měšťáctví do přírody. Autor impresionistickým stylem zvýraznil úlohu vypravěčského subjektu. Kniha pojednává o vztahu měšťáckého a pohodlného Ríši k poctivé, milé a prosté venkovské dívce Helence.

O autorovi

Viém Mrštík – (14. května 1863, Jimramov - 2. března 1912, Diváky) byl český spisovatel, dramatik, překladatel a literární kritik. Další díla: Santa Lucia, Zumři, Kniha cest, Paní Urbanová, Anežka; společně s bratrem Aloisem Rok na vsi, Bavlníkova žena, Maryša.

Carpe diem vydalo první elektronickou knihu Viléma Mrštíka vůbec – výbor cestopisných próz s názvem Krásná země. Titul zakoupíte na našem eshopu eshop.carpe.cz.

Vilém Mrštík

Pohádka máje

2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Carpe diem, 2016

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-87631-31-7 (pdf)

ISBN 978-80-7487-191-7 (epub)

ISBN 978-80-7487-192-4 (mobi)

I.

Na začátku února r. 187* přijel z Brna do Ostrovačic hezký, mladý hoch, jménem Ríša. Jmenoval se vlastně Richard Gregor, ale od let nikde mu jinak neřekli než Ríša, Ríšo. Otec jeho býval v Ostrovačicích na hospodě, velebníček ostrovačické fary byl mu strýcem; ani ten mu jinak neříkal, než Ríšo. A jméno to mu už zůstalo.

V tu dobu, kdy dojel, byl v Ostrovačicích bál. Ríša patrně o něm věděl: černé šaty přivezl s sebou v kufříčku a bílou kravatu měl uschovanou v kapse. Večer na plese objevil se v lehké, srbské čamaře, s hluboce vystřiženou vestou a v ruce mačkal malý, měkký klobouček, známý pode jménem Derby.

„Tam, kde se před jedenadvaceti lety narodil, přišel po jedenadvaceti letech tančit“ – – –

S tou myšlénkou, polo něžnou, polo mladou překročil hostinský práh.

Zábava byla už živá.

Šenkovna proměněna v taneční sál, bývalá jeho ložnice v hernu.

V sále už tančili.

Postavil se do dveří a tváří jeho přešel úsměv. Jak se mu to zdálo všechno naivní, prosťoučké, ale milé. Pro muzikanty vystavěna byla tribuna, červeně bílá draperie splývala po ní až k zemi. Okno bylo ukryto pod úbělem záclon a se stropu z rohu do rohu a do prostřed k mnohoramenné lampě v obloucích se vznášely pestré řetězy papírových kroužků. Kde co se dalo, okrášleno bylo růžičkami, stužkami a chvojím: i obrazy i zrcadla i dvéře, ba i krucifix byl celý zelený a po stranách stromečky mu stály jako malované na bělounké půdě zdi. A všude, kam se oko obrátilo, vidět bylo smrčí, tam křížek malý, tam hvězda tmavá – tam zas celý věnec zelený kol obrazu Anděla Strážce a chvojím obtočen byl i kapelníkův pult, na kterém ležely sežloutlé noty. Vůně čerstvě natrhaných větviček prolévala se sálem a bylo mu, jakoby ani nebyl v taneční síni, ale smrkovém háji.

Přes zrcadlo shora na obě strany rozhrnut byl růžový organtin, posypaný zlatými hvězdami. Dáma po dámě docházely k zrcadlu a jemným dotekem prstů opravovaly si vlhké ještě účesky. Jiné v neposkvrněných posud šálech vedly se sálem. Dámy z pošty, nadučitel s paní, jeho kolega z Kynic, lékařovy slečny z Rosic, židovky, židi, farář z Domášova, farář z Kynic, myslivci z okolních revírů, jejich mládenci a dcerky, správci velkostatků, několik váženějších rolníků se svými maminkami, všechna ta strakatina nejbližšího okolí dala si tu dostaveníčko a nechybělo mnoho, ‚representace‘ ostrovačického kraje byla skoro úplna.

Ríša pohlížel na dávné svoje známé z dětských let.

Farář z Kynic sešedivěl, učitel se spad‘, Schulzové židovce vypadly dva horní zuby; Fritz jako vždy červený ve tváři s hlavou jako mléko, plný řetězů a prstenů, potřepával pravou nohou a kolem se rozhlížel zrakem, jemuž patřil celý svět. Maryšler lhal až po dnes v ruce pahýlem ustřeleného palce přidržuje kočičák, Svoboda z Říček kouřil trabucca, žid Wainer z Říčan mlsal a dolním rtem dlouho vždycky s vousů olizoval plzeňské. –

Nejmilejší bylo ovšem podívání na mladé žabky, které s Ríšou sedaly kdysi v jedněch lavicích a dnes už v dlouhých sukních daly si sloužit jako kterákoliv dáma z velkých salonů. Ríša byl milovníkem mladých děvčat a na nich také utkvěl pohled jeho nejdéle. Obdivoval krásné, dlouhé pletence doktorovy slečny z Rosic, u slečny Ludmily z pošty liboval si nejvíc krásný, živý zrak a na titul královny plesu zdála se mu činit největší nároky Maryšlerova Cilka, mlaďoučké, koketní stvoření v růžových šatech, s kytičkou kamilek v kaštanových vlasech. Malé, křehoučké, trochu zlomyslné, na duchu poněkud zanedbané děvčátko, ale krásné, krásné, šíj měla jak labuť bílou, čelo padlý sníh a v očích vlídné usmání.

Než právě, kdy ji Ríša v duchu růžovou, mlaďounkou a svěží jak ráno v mocné své náruči na trůn vynášel krásy všech krás, – semlelo se cosi v zadní světnici a Ríša vypustil Cilku z náručí, zapomněl na ni a cele se věnoval tajemství náhlého toho ruchu v zadní místnosti.

Ohlédnul se a viděl:

Milka přiběhla k Cyrile z pošty, Cilka k Ludmile, kývly na kupcovu Vali a všechny sborem vyběhly komusi naproti.

„To je dost!“ řekla i stará paní z pošty a také vyšla za nimi. Byla to stařičká už dáma s ohnutými zády, bezzubými rty, ale milá každým svým slovem, každým pohnutím.

Obrátila se na polo k Ríšovi a pravila s důrazem na každém slově, jak mívala ve zvyku:

„Přijela Helena z „Komory“. To uvidíte krásné děvče! Něco takového jste ještě neviděl.“

„Tak je krásná?“

„Na,“ luskla stará paní rty jako na koně. – „Uvidíte.“

Ríša chtěl vstát a přesvědčit se sám, ale v tom mu napadlo: „Helena? Z „Komory“? Která by to byla? Ah, Bože,“ – vzal bradu do ruky – „snad“ a v duchu počítal léta. Revírník „Pod komorou“ – ten že by byl ještě živ? To musí být už velice starý! A Helena, Helena – – – byly čtyry ty dcery, Albina, ta umřela, Anna, Gusta – to bude ta nejmladší. – Tu neznám. – A znám, tenkrát to bylo takové nepohledné, pihovité děvče – ta že by teď byla tak hezká!? Možná. Ženské jsou jako hmyz – housenka nestojí za nic a pak se z ní vypiplá nejkrásnější motýl.“ –

Zdvihnul hlavu a chtěl se jít podívat.

Vešla.

Hluboké ticho zavládlo sálem; hosté ustupovali stranou, jako když se blíží vzácná nějaká osobnosť. A všem bylo pojednou, jakoby do dusné místnosti zavanul příjemný dech lesní samoty. To rusalka horská opustila tajemnou svou skrýš a přišla se podívat sem do tichého údolí, jak to vypadá u nás. Vešla nesměle, překročila práh a zarazila se – oči divoce se jí rozlítly po sále a hledaly pomoc odkudsi ze zadu. Než, plesnivý její otec jemně ji vzal pod paží a poklonil se „staré paní“, svěřuje jí svoji dcerku.

„Matky už nemá, vemte si ji za dceru.“

A hned se zas vrátil mezi svoje známé.

To bylo vítání, volání, ctění! Se všech stran hrnuly se dotazy, stařeček nestačil odpovídat na každý zvlášť. Kde tak dlouho byli?! Že se přece jednou vybrali a podívali se mezi lidi!

„My všichni už myslili, že jste do sněhu snad zapadli nebo zemřeli. Tak zapomnět na všechen svět!“

Starý revírník, drobný, malý mužíček s bleděmodrýma očima a dlouhými bílými licousy přes špičatou bílou bradu, usmíval se tichým úsměvem starých lidí. Hlučné uvítání lichotilo stařičké jeho duši, potrhoval ramenem stíženým dnou, usmíval se a hladě každému ruce dlaní, pološeptem odpovídal všem najednou. Byl trochu přihluchlý, musilo se na něj křičet a ústa těsně k uchu dát, aby rozuměl.

Kde byl tak dlouho? ptal se ho kynický pan farář a revírník, nastavuje tvář, tichounce šeptal velebníčkovi do ucha, jakoby i on byl hluchý: „Už jsem starý, velebný pane, velice starý. Už to nejde, jak to chodívalo – – To už nejsou ty časy, kdy jsem běhával kopec nekopec – z dědiny do dědiny – – Nohy… nohy!“ vykřiknul, bolestně zvyšuje hlas a dotýkal se při tom rukou kolena, jako tam že to chybí.

„A jak pak lesy?“ ptal se velebníček, usmívaje se mu do jeho krásných, modrojasných očí.

„Jak?“

„Povídám lesy, – jak lesy!“

„Ja,“ odpověděl chytře revírník a strčil hlavu do ramen: „– to musí být, – to bolesť, nebolesť, – povinnosť je povinnosť, ale to nemusí být. – A jak pak – partičku,“ skočil pojednou v řeči – „zahrajem si? Kde pak je pan Blažíček – a velebný pán – no, to jsem rád – to jsem rád –“ a zase komusi tisknul a ruce hladil dlaní, vyptávaje se, co dělá jeho manželka. Pak se obrátil, vzal velebníčka jemně kolem pasu a vedl jej k nízkému, malému stolku v zadním pokoji, kde hořely už dvě svíčky a taroky ležely na stolku.

Takový byl způsob, jakým revírník uvedl svou dceru do světa. Ostatně byla tu stará paní a Helenčiny kamarádky, by úlohu tu vykonaly za něho. Také jakmile shlédly Helenčinu zlatou hlavu ve dveřích, jak sestry kolem včely shlukly se kolem ní a vedly ji na hrbolatou, nerovnou podlahu šenkovny. Ale hned místnosť sama svou podlahou, lidmi a bláznivými cetkami učinila na ni dojem odpuzující. Odtud ten plachý, divoký pohled sálem. Lekla se té strakatiny kolem sebe a ticha, které provázelo její vstup; byla by nejraději pryč utekla zase zpět.

Svraštila obočí a v plachém tom pohybu kročeje hotovém ku skoku nazpět činila dojem srnky, kterou vyplašili z lesa a hnali v šírý, strašný svět.

Než, v tom jí do jemných, rozšířených nozder zavanul lahodný dech pryskyřice. A tu si všimla toho chvojí zeleného kolem sebe, kterým obtočen byl celý sál. Oči se jí usmály a jiskřička úsvitu zahrála jí v čistém úbělu zoubků. Rázem zapomněla na všechno nemilé a bylo jí pojednou, jakoby se byla doma ocitla uprostřed háje, pod svými bory a sosnami, jejichž vůně zapadala do stísněných jejích prsou. A už jí nebylo tak nevolno, provázena otcem, krásná a usmívající se vyšla „staré paní“ vstříc, dala se odvésti od ní sálem tam na tu lavičku nízkou mezi dvěma okny, kde nad hlavou jí visel v chvojí ponořený krucifix. A jako slípka, když polekané kuře béře pod své peruti, ujala se jí „stará paní“, přisedla k ní a zavedla s ní hovor o zimě.

Lehoučký šumot protáhl sálem, odkudsi z leva zazvonil veselý ženský smích; Helenka z prvu se ani neodvážila pozvednout oči, teprve nyní vyhrnula řasy a viděla, že několik párů očí je upřeno na ni. Krev se jí nahrnula do tváří, v uších jí začalo znít – ropot hlasů v nesouvislém zmatku pohvizdajících houslí a lkavé pikoly hlučel kolem ní. Tušila, že předmětem všech pohledů je ona, a bylo jí pojednou do pláče a stydno tak, jakoby stála na pranýři na pospas pohledů všech.

Teprve po chvíli se upokojila, když hudba začala hrát.

* * *

Byl to první její ples. Před tím nikde nebyla, nikam nechodila a tančila-li kdy, tančila jenom se svými sestrami. Od té doby, co nad nebožkou matkou začala růst tráva, jakoby se světa byla zmizela. Když se do něho vrátila, lekla se tolika lidu najednou. Nikdo ji neočekával, překvapení zračilo se v tváři všech.

Proslýchalo se o ní, že roste do krásy, ale tak krásnou si ji přece nikdo nemyslil. Bylo jí teprve šestnácte let, dítě ještě, ale jedno z těch světlých zjevení, jakými se zřídka chlubí matka země. Nesměle kladla nožky, nesměle se dívala, ale jaká byla právě v nevinné té zdobě polodětských půvabů! Kdo ji znal jako školačku, nikdy by byl neřekl, že vyroste v takový květ.

Až do nedávná nikdo o ní nevěděl, nikdo o ní nesoudil, – v lesích zrozena, k lesům připoutána láskou i osudem, žila sama sobě život tiché samoty a nepozorována ve stínu stromů vykvetla jako fialka. A tu pojednou dryadka hor přestrojená objevila se mezi lidmi a rozhlížela se modrýma svýma očima kolem sebe, bílýma rukama tiskla rusé svoje vlasy na spáncích a nožky opatrně kryla pod obrubu šatů, aby nikdo neviděl, jak jsou malounké… Lehounká jak peří sechvěla se na přistavenou lavičku a kdo na ni pohlédnul, cítil, že samo nebe seslalo v ní na zem jednu z nejčistších svých bytostí.

Měla na sobě šaty modré, kolem boku spjaté atlasovým pasem barvy jen o poznání světlejší, který šerpou po boku jí splýval na stranu; na bílé šňůře kolem boků jí visel vějíř z růžových per. Za pasem měla bledou růži ukrytou v chumáčku tmavých fialek. Když se zapomněla, z pod obruby šatů vykoukly jí uzounké špičky bílých střevíčků. Nebylo možno vymysliti prostějšího úboru, než milou, třebas naivní, při tom ale nevýslovně tklivou harmonii modravého toho roucha, růžových per a bílých střevíčků. Vlasy měla přihlazené k spánkům po venkovském způsobu a na zad shrnuty v prostou úpravu dvou hustých pletenců; každý z těch pletenců byl na konci ovázán temně modrou sametkou. Když vstala, vlasy sáhaly jí až hluboko dolů… Ve tváři byla bílá, až světlá, jakoby se v mléce koupala, živila rosou, ba zdálo se, že i krev měla světlejší než lidé jiní. Tělem byla nevysoká, ale štíhlá a jemná a měla krásné pohádkové oči; modrá jejich barva se rozlévala bílou její podobou, tvář plna byla jejich lesku a smutné, divně zamyšlené krásy. Když mluvila, rty její jakoby se rozpukly: byly červené a živé jako krev; kdykoliv se usmívala, shrnuly se vždy na jednu stranu a obnažily dvě řady drobounkých, dětských ještě zoubků. Jednu chvíli tak prudce pohodila hlavou, že jeden z jejích pletenců, který „stará paní“ právě v rukou vážila a ukazovala své sousedce, vysmykl se této z ruky a přes kulaté ramínko svezl se jí na prsa a odtud na útlý, mladý její klín…

Sehnula rozpačitě hlavu a hrála si s atlasovou svojí šerpou. Ve zlaté úpravě vlasů ležel nyní světlý profil její tváře, jemně vykroužená brada s důlkem uprostřed a malé, ku hlavě vkusně přitisknuté ouško. Pojednou, jakoby ji omrzela dětská ta hra s atlasovou šerpou, zdvihla hlavu nazad a krásným pohybem ruky přehodila vlasy zpět. Oči zbožně obrátila vzhůru ke stropu a dlouhý, těžký vzdech vydral se jí z prsou; krásná hruď se jí při tom vzedmula a průhlednou rouškou mušelínu prosvitla bílá její pleť. Měla mírně vystřižený krk a nahé místo křížem přeložené průsvitnou rouškou. – Bože, jak si tu připadala pojednou osamocená, opuštěná a zbytečná, zbytečná při vší pozornosti, kterou jí věnovaly karamádky, při vší té novotě a nevídanosti strakatého života, kterému nerozuměla a smysl jeho jedva chápala!

Jediným tím povzdechem jakoby se vyplakala uvnitř, – oči se jí vyjasnily. Helenka už klidně dívala se s jedné osoby na druhou. Hudba hrála, páry tančily – osaměla. Zdeňce poklonil se jakýsi pán a v náručí ji odnesl do prostřed kola. Také Cilka už se vznášela v růžových svých šatech a usmívala se na ni přes rameno shrbeného pána. Stará paní odešla kamsi do vedlejšího pokoje.

Helenka užila vhodného toho okamžiku, uklidila se stranou do zastrčeného koutku u prvního okna od síně a skryla se mezi záclony. Tam jí bylo líp. Nikdo na ni neviděl a sama viděla všechno. Jen aby do tance ji nikdo nebral, pane Bože, jen to ne. – Tak jí srdíčko v prsou poskočilo, když si pomyslila, že by také tak někdo mohl přistoupit k ní, také tak se jí poklonil a vyzval ji k tanci… Uměla tančit, ale netroufala si. Tenkrát byla ještě malá; její sestry, dokud byly doma, zvláště Gusta, učily ji prvním krokům valčíku a polky, i při klavíru tančila už potom skoro dospělá, ale to byly sestry, kdežto tady – stud jí zkrvavil běloučké líce a celá hořejší polovice jejího těla skryla se za bílou záclonou…

Ale než se nadála, stál už někdo u ní. Přistižena v rozpacích, tak byla pomatena v tu chvíli, že nevěděla kam s očima, kam s rukama, kam s celým tělem. Neřekla ani „ano“ ani „ne“ a jen bojácně obrátila oči vzhůru, jakoby se teprve ptala, co ten člověk po ní chce. Ale viděla už jen černé, hladce přičísnuté temeno hlavy, jejíž vlasy na dvě strany rozděleny byly bílou, až kamsi za krk spadající stezičkou. Než se vzpamatovala, černý pán byl už tentam a jen podle té stezky na hlavě táhnoucí se od temene za límec poznala jej v tmavé skupině pánů. Cosi jim vypravoval a červený v tváři smál se do bílého šátku.

Pak už nikdo pro ni nešel.

Nyní teprve si rozvážila, co vlastně provedla. Zastyděla se, ale pak se usmála a byla ráda: teď aspoň nikdo pro ni nepřijde.

Dohráli.

Cilka vysmekla se svému pánu z náručí a přisedla k ní.

„Proč jsi nešla?“ ptala se.

Helenka vypravovala, jak se to stalo.

„Který to byl? – Ten? – A! – to je žid. To já ti najdu jinakého tanečníka“ – a chtěla vstát.

„Pro Boha ne,“ stáhla ji Helenka zpět. „Ne, ne – ne – já nechci! – – –“

„Jednou musíš začít.“

„Já vím, ale dnes ne, – jenom dnes ne, až jindy.“

„Ty jsi divná – – – A nač tu jsi?“

„Tak – podívat se.“

„Vždyť ty ani nevíš, co to je – tanec!“

„Aťsisi.“

Pak se hovor svezl v jinou stranu a Helenka vypravovala Cilce, co je u nich nového. Hned byla veselejší, hovořila, usmívala se a bavila se s karamádkou svou jako se svou duší. Francouzský králík, ten, co tak vždycky po pokoji běhal a se vším si hrál, – „už není“, pravila lítostivě. Chodil za ní, chleba z ruky jí bral a je tomu tři dni, našla jej mrtvého. Složila ruce, snesla je na klín a vyhlédnuvši kamsi do prázdna vypravovala dále. Srnku jim někdo otrávil; tři dni pro ni plakala, tři noci nespala, čtvrtý den jí přivedli jinou, ale už to nebyla ta, to už nebyla „Lucka“ – lekala se nesmírně a pak, aby ji zas někdo nezmařil. Dala ji tedy odvésti zas do lesa… Z Broka se dělá hrozný dareba. Jinde ležet nechce než u ní a převalí se, kde mu napadne. Onehdy s lůžka prackou stáhl její šaty na zem, svinul si je do věnečku a na ně. Přišla, právě když si lehal, a tolik mu domluvila, že zalezl pod lůžko a odtud jen se tak ohlížel po ní, kdy už tomu hubování bude konec. V letě je s ním ještě větší kříž. Jinde být nechce než na sluníčku na dvoře nebo v zahrádce a tu záhon nezáhon, kvítek nekvítek, kde sluníčko svítí, tam se převrátí. A jakou škodu při tom způsobí, to si nepomyslí. „Tak Bůh ví, co s ním budeme dělat“ – dodala – „snad ho budeme muset uvázat nebo do boudy zavírat – už to s ním není a není k vydržení. – Martě onehdy snědl celý hrnek sádla, potom zas krajáč mléka v komoře jí vyvrátil a tak škoda na škodu – – Strašlivý pes!“ zapomněla se a vykřikla skoro na celý sál. Pak se náhle odmlčela a probírala se v myšlénkách, co by ještě pověděla.

Sem že by nebyla šla, ale tatínek nedal, tatínek chtěl, že radši doma zůstane, než aby šel sám. „Vždycky jsem byla sama doma, nikdy jsem nikam nechodila a najednou: „pojedem!“ A hned šaty šít, do Brna s Martou, oblékli mě, naložili na sáně a tak. A co já tu? Tančit se mně nechce a teď jen abych se dívala a čekala, až bude po všem.“

A tak švitořila as dvacet minut, než začali hrát: jak vlaštovička, kterou vyvádějí z hnízda, obrací krček, hlavu nazdvihuje, dolů se dívá a šveholí při tom sobě pro radosť i jiným. Cilka jako dospělá a zkušená už v tajemstvích tohoto světa dala si všemožnou práci, aby ji přemluvila a bojácnou uvedla v let: „pojď“ – pravila – „neboj se, nejsi malé dítě, jednou se pustit musíš,“ naléhala stále a aby ukázala, jak už sama lítat umí, vznesla se jak obláček nad zem a zmizela v sále.

Muzikanti spustili intrádu a pro Cilku si přišel tentýž černě oděný pán, co ji prve odvedl k tanci.

Vlašťovička zase osaměla a dětskýma svýma očima bloudila sálem. Chvíli se tak dívala na poletující kolem párky, pak se ohlédla po stojících pánech, až utkvěla na jednom z nich, který ani nevypadal jako ostatní; měl na sobě čamaru a jako dvě černá pírka rozkládaly se mu na obě strany dvě čárky jemně přihlazených knírků. Zdálo se, jakoby i on byl přišel více, aby se díval, nežli se bavil: stál ve dveřích hlavu loktem podpíraje o veřeje dveří a po rtech mu přecházel poloútrpný jakýsi úsměv.

Líbilo se jí to sebevědomé jeho usmání a ráda by byla věděla, kdo je ten pán… Ale v tom už zase byla očima na druhém konci sálu, odtud na stropě, na zemi a konečně sklopila oči a nedívala se nikam. Rozpačitě rovnala si vlasy na spáncích a ani se neodvážila oči pozvednout, aby se nezdálo, že vyhledá někoho k tanci. Trvalo chvíli, než se zahleděla zas do vířícího kola tanečníků. U dveří do vedlejší místnosti jak u česna úlu hejno černých včel tlačilo se jich několik.

Z dlouhé chvíle prohlížela si Helenka svoje okolí; kolem dokola sálu posedaly obstarožné dámy a s jakýmsi usmívavým klidem v očích dívaly se, jak se kolem vznášejí mladé jejich dcerky, černě odění páni jak je tisknou na vyžehlená prsa.

Nejživěji bavily se dvě židovky v bílých šatech jako sníh, s rudě tmavou růží v hrubých, až do modra přecházejících černých účeskách. V Helence vzbouřil se všechen mravní stud, když je tak viděla ve tvářích červené, na prsou nahé, jak těma očima svítí, rameny kroutí a bílé svoje zuby ukazují přes obrubu bělostného vějíře. Netančily v tu chvíli a bavily se v rohu s jakýmsi…

Cosi jako stín přeletělo čistým jejím čelem, když viděla baviti se s nimi toho, jehož před chvílí viděla ve dveřích. V pravé ruce držel kapesník a cosi jim vysvětloval; židovky kroutily hlavou, jakoby říkaly „ne, ne, ne“ – a ta starší na to pravila hrubým, mužským skoro hlasem tak, že to i Helenka slyšela:

„– To nám nepotřebujete povídat, to my už dávno víme!“ – a dala se do smíchu.

„Čemu se směje?“ ptala se Helenka sama sebe, nechápala. Nevěděla ještě, že se ženy dovedou smát i tehdy, když se není ani čemu smát.

Zavolala Cilku a ptala se jí, kdo jsou ty dvě dámy.

„Ale, – takové kokety,“ – odpověděla Cilka – „židovky.“ Jmenovala je jménem; jedna se jmenuje Saba, druhá Berta, ale pak nechala židovek a dala se do hovoru o černém jejich vis-à-vis.

Ptala se Helenky, zná-li toho pána tam.

Helenka neznala.

„Ani si’s ho nevšimla?“

Helenka se začervenala a zapřela ho jako Petr Krista.

„Nevšimla.“

Cilka přisedla k ní.

„Přijel z Brna, schválně na ples. – Ale ty ho jistě znáš.“

Jmenovala Ríšu jmenem.

„Ríša – – – – Ríšu neznáš? Vždyť k vám chodíval.“

„Kdy?“ – obrátila se Helenka na Cilku příkře a zdála se být uražena. –

„– Za Stanislavem, o prázdninách.“

Na jmeno se Helenka pamatovala, podoba jí vymizela z paměti.

„Co na tom,“ pravila Cilka a otevřela hubičku jakoby čekala, že vlítne něco do ní. Pojednou, jakoby procitla, přerušila mlčení a vypravovala Helence, co všechno věděla o tom, jehož jmenovala Ríšou.

„Studuje v Praze, v Brně byl na svátcích. Za pár let může být doktorem práv nebo státním nějakým úředníkem, nezludračí-li se. Tatínek povídal, že se z něho stal hrozně lehký člověk. Špatně se učí, při maturitě jen proklouz‘ a v Praze do přednášek prý ani nechodí. Studenti z Rosic to o něm vypravovali, jak tu byli o Vánocích, a povídali, v kavárně prý až do rána někdy hraje v karty.“

A ještě mnoho jiných věcí vypravovala Cilka o Ríšovi, ale Helenka už jí neposlouchala. To všechno byly pro ni příliš cizí věci: maturita, karban, kavárny, co jí bylo právo, universita, doktorát, hluchý pojem úřednických karriér!? Koketerie židovek byla pro ni větší hádankou než celá právnická fakulta.

Když Cilka odešla, rázem na všechno zapomněla, co jí Cilka vypravovala, a oddala se pozorování nevysvětlitelného zjevu nebojácných židovek. Měly kolem sebe pánů mnoho, už je téměř ani vidět nebylo pro černou hradbu nastavěných zád, jen spodem prosvitaly bílé obruby jejich šatů a koketně, stranou lehce vyvrácené jejich střevíčky.

Co jí bylo nejdivnější, byly rozpustilé jejich způsoby a pak to, jak se jen taková dotěrnosť může někomu líbit. Ta mladší, Saba, počínala si jako posedlá. Hlavu hned na pravo, hlavu hned na levo, toho se dotkla vějířem, s tím zažertovala slovem, pak šeptla komusi něco do ucha a na konec vyběhla a oběma dlaněma tisknouc svoje spánky, jakoby nechtěla ničeho slyšet, utíkala z kruhu ven. Brzy se však do něho vrátila a jakoby se nic nebylo stalo, žertovala s pány dál. – Všude jí bylo plno, volala i přes celý sál a v tanci byla jak vítr.

Berta byla už jemnější; za to si libovala v jakési příjemné hře očí a ještě svůdnější hře zubů, ve kterých se každý mohl vidět jako v zrcadle. Také se víc usmívala nežli smála, rozhrnujíc při tom ústa na celou šíř, aby dobře bylo vidět obě ty sanice opravdu nádherných zubů.

Polka přehlušila jejich smích, páry daly se do tance.

* * *

Hrála venkovská muzika, ta lkavá, ta divná, smutná píseň moravského kraje, jejíž srdcejemná vroucnost tolik rozehřívá a rozteskňuje zároveň…

Helenka naslouchala měkké té lahodě tanečních zvuků a cosi jako sladké zemdlení, milostiplná bolesť sevřela jí útroby. V tom zapomenutí sebe jen jako snem viděla, jak se před ní ruce točí, plave mušelín, šátky jak věnečkem se vinou kolem do kola… Zvuky se rozlévaly sálem, stenaly housle, křídlovka plakala, klarinet s ní… A srdce zrovna zmíralo v sladké té dřímotě snivého nářku, nevýslovná úzkosť projímala údy a duše její všechna se ztrácela v náhlém tom probuzení blouznivého toužení, chladná a přísná až doposud roztála jak sníh a aniž tušila, rozmar tance strhl ji s sebou.

Na pravo, na levo, věncem splynula s ostatními, kam jí smýknul hoch, kam jí točila hudba, tam letěla s ní. Malá závrať ji pojala při pouhém pomyšlení, že by jednou také tak mohla tančit, také tak žít… Srdce se v ní lehce třáslo strachem o každé pohnutí, o každý krok… Stěny se s ní točily, muzikanti letěli kamsi na levo a hlava na hlavě, na mraku mrak, celá houšť ohromných a strašných těl valila se proti ní a hrozila ji povalit… Násilně roztrhla víčka a… černá ta massa se rozpadla v nic a jak voda splynula zase s ní v rozmarný, barevný vír – – – Tančila s sebou.

Co tak snila, ani nevěděla, že přestali hrát.

Tleskot několika rukou vyrušil ji z opojného snění.

Hlava se jí mile točila, nožky se pod ní třásly.

„Oh!“ sáhla si na čelo a zase tak z hluboka, z hluboka si povzdychla jako před chvílí. A teprve nyní viděla: kolem přecházejí uřícené tváře, rychle oddychují prsa… V hovoru ploval smích, ve smíchu umíral šepot zamilovaných. A muzikanti už zase brali housle do rukou, kapelník smyčcem měřil znamení a tanec začal znova. Ještě rychlejší, ještě divočejší nežli byl první, polka překotná a prudká zamíchala všemi barvami a bílé skvrnky, nahé krky, lokty obtúlená poprsí jen jen se míhala kolem, zase těla se točila přitisknuta k sobě, prsa se dotýkala prsou a mizela v letu, nohy se proplétaly… tam sukně bílá, tam stuha tmavá, za ní růže v černých kadeřích, – – – všechno jako letem vlnilo se světlým prostorem, – obrysy se mátly, kontury se svíjely, na stranu kamsi padaly hlavy, jak pěna ve středu se stáčel šatů sníh a jen chvílemi vždy v žlutém svitu lamp zazářila převrácená plocha čel. – Helence bylo až úzko při pohledu na překotný ten chvat, divoký úprk honících se soudruží, oči se jí přivíraly, dech se v ní úžil, smutno jí bylo, a byla ráda, když vřeštivá a závratná ta honba kvapíku přešla zase v snivou, lahodnou, v tu divně lkavou píseň sentimentálního tria, v jehož kouzlu všechno se jí zdálo mírnější a krásnější. Rozšířila oči a cítíc volno na prsou, pila do sebe tu horkou atmosféru tance, v jehož vlnách potácel se tu před ní celý svět. Spita víc nežli ty, které se tu před ní kolíbaly hudbou jako zmámené, s rozkoší se poddávala radostnému hýření, jehož smysl tušiti se zdála i rozechvěná její krev.

A tanci nebylo konce… Těla už jen se motala, jak na vodě zvířené vlnky převalovala se přes sebe, jedna vrážela do druhé, hned ta odpadla stranou, hned zas druhá a jiná se přihrnula na její místo, tu černá hedvábná záda se zableskla v světle, tam šáteček jak pěna bílý převrátil se na vzduchu, pak černé vlasy vystřídaly rusé, bílé šaty černé a za těmi zas Cilka proklouzla – v růžových šatech – a roztála hned, jakoby ji vítr zdych‘. A všechny kolem a kolem na jednu stranu třely se ty kruhy o sebe, proplétaly se navzájem, hned na různo se braly, hned do sebe se kladly, barva s barvou proplétaly se za sebou a všechny najednou kroužily kolem jednoho bodu uprostřed sálu, nad kterým lampa visela a ohromným svým stínítkem dolů srážela své jasné světlo po temenech hlav a rozkřídlených ramenou. Jako kleštěmi drželi se všichni navzájem, páni dámy kolem pasu, dámy pány kolem krku a všichni spiti, všichni rozehřáti nedbali ústrků, nedbali ran, bez paměti hnali se kruhem, až naposled se zatočili, naposled se přitiskli k sobě a v náhlém spádu finale rozpadli se na dvě strany, páni dveřmi se hnali ku svému pivu, dámy uřícené, červené v tváři, se šátečky v rukou na stranu se vedly k oknu, kde bylo chladněji.

Helenku obstoupily obě její karamádky a vyburcovaly ji – – – – Snila o pěkném tanci. Také ji tak někdo za ruku vzal, v kříži ji prohnul a kolem s ní zatočil, až ledva půdy se dotýkala a jako na křídlech vznášela se nízko nad zemí; letěla, letěla, nevěděla ani kam. – Dítě loučilo se s nevinným svým snem, mlaďoučká její prsa poprvé tu vzkypěla bojácnou, nepoznanou rozkoší. V tu chvíli také poprvé ucítila bolesť své samoty a karamádky zastihly ji nespokojenou, rozmrzelou, nejraději by byla šla domů.

„Nechte mě, nenuťte mě,“ bránila se karamádkám, nutícím ji k tanci. – „Já nechci,“ dodala vrtošivě a Cilka i Zdeňka i „stará paní“ pohlédly na sebe, usmály se nad ní a nechaly ji.

„Stará paní“ pokusila se pak ještě několikrát, pobavit ji aspoň „svým“ způsobem, ale Helenka dětinně hrála si rukou po hranách lavice a na některé její otázky ani neodpovídala. –

Nebyla hloupá, ale nechtělo se jí.

A už ani tanec ji nebavil. V nejživějším ruchu vzpomněla si na tichou svoji světničku a v duchu se už viděla na bílém svém lůžku, odkud hvězdy vídala oknem, jak plují nocí a mezi nimi měsíc se ubírá nebem nad zasněženou zemí.

V tom přisedl k ní kdosi.

Ne dáma, ale pán.

Lekla se černého toho šatu, který se tak nepozorovaně přikradl do jejích snů.

Prudce uhnula stranou, stáhla mrzutě obličej a bokem hleděla před sebe; ani do tváře mu nechtěla pohlédnout, nevěděla proč, ale přála si, aby už byl pryč. „Co tu chce, Ježíši Kriste, vždyť ho ani neznám.“

Ale černě oděný pán v čamaře, s bílou kravatkou kolem krku a s třemi černými knoflíčky v jedné řadě za sebou na vyžehleném poprsí – duše nedobrá – nedbal jaksi jejích rozpaků, přisedl ještě blíž a beze všech okolků přímo se jí zeptal, pamatuje-li se na něho.

Na otázku tu nebylo jiné odpovědi, než vyjít s barvou očí ven. Pohnula hlavou, zvolna vyhrnula víčka a tu na něho pohlédly takové krásné oči, jakých ještě neviděl. „Pane Bože, jaké to jsou oči!“ pravil k sobě Ríša a div ruce nesepjal, jak se mu líbily ty její oči. I bílé jejich rohovky proniknuty byly pomněnkovou barvou a celá tvář zalita byla jejich světlem. Ve stínu zakaboněného obočí byla to celá kola ležící v matném přísvitu sněhobílých skrání, tím širší a krásnější při večerním osvětlení, které v nich tančilo zlatou, jako zrnko drobnou jiskrou. Když sklopila zas víčka, jakoby světla před ním pohasla a místo nich chvělo se jen něco modré záře v řasách.

Neodpovídala.

„Jak, nepamatujete se na mne?“ ptal se jí znovu hlasem neklidným, ale nevýslovně milým a vroucím.

„Kdo jste?“ pravila přívětivě, ale vážně.

„Student,“ odpověděl jí Ríša vesele a sám se tomu zasmál. Představil se jí – uvedl své jméno s příjmením a ihned se odvolal na dětská svoje léta. „Na Ríšu se nepamatujete?“

Zavrtěla hlavou.

„Stanislav, váš bratr, byl můj nejmilejší karamád.“

Nepamatovala se.

„Chodíval jsem k vám „Pod komoru“ na třešně, na jahody – moje matka s vaší maminkou byly karamádky.“

Nevěděla o ničem.

„Se Stášou po zahradě i po lese jsme sháněli, ptáky jsme chytali, raky lovili ve vašem potoce, po vozích jsme lozili a jednou dokonce hrála jste si s námi i vy.“

Helenka se usmála.

„Ó, to se hrozně mýlíte,“ pravila, „já si s chlapci nikdy nehrála! – A kde jste teď?“ odvrátila pojednou hovor stranou s taktem, kterému se Ríša až podivil.

„V Brně, na prázdninách,“ odpověděl. „Pozítří pojedu zas do Prahy.“ A zase se jí tak krásně do očí zahleděl, jakoby ji uřknouti chtěl. Zamhouřila ještě více oči, aby ho raději už neviděla, a umínila si, že se na něho už nepodívá, kdyby nevím jak tomu chtěl.

Ale Ríša se jen potutelně usmál a jakoby si řekl: „co pak já se do těch očí nepodívám!“ – přisedl k ní ještě blíž.

Helenka uhnula stranou o tolik, o kolik on se přiblížil k ní; mráček nevole přelétnul jí tvář.

„Od té doby, co vám bratr umřel, jakobyste do vody byla zapadla… Nebyla vy jste také v Brně?“

„Byla,“ odpověděla ochotně, „ale jenom krátký čas.“

„V ústavu?“

„A jak vy to všecko víte!“ pohodila hlavou, ale ani tentokrát mu nevyhlédla do tváře; sešpulila hubičku a tloukla vějířem do levé dlaně.

Ríša hlavní data z jejího života zvěděl od „staré paní“ a tu nechtěl prozradit.

Začal z jiného konce.

„To je divné, že jsem vás nikdy nepotkal.“

„Já nikam nechodila,“ odpověděla rychle.

„Nelíbí se vám v Brně?“

„Nelíbí,“ zatřepala rozhodně hlavou, že ne, ale odpovědi stále házela do zdi.

Ríša polo zahanben, polo spleten neúspěchem svého dvoření, nevěděl už, co si počít má, aby Helenku vyplašil z její uzavřenosti. Až posud buď málo zvyklý nebo vůbec neobeznalý ve světě povah jemnějších – ocitnul se tu před ní jako před zlatým zámkem, z jehož zakletí nic ji nedovedlo vyrušit. Tu poprvé stál tváří v tvář záhadě, k jejíž rozřešení k ničemu se nehodily posavadní jeho způsoby. Ani slova, ani pohledy mu nepomáhaly. Ríša pozoroval, že chladná zůstala i k nejvroucnějším jeho vzpomínkám. A přece neustal, přece setrval, cosi jej dráždilo k ní, z její tváře, její postavy, z celého jejího chování cosi jakoby mu slibovalo něco nebývalého, nepoznaného. A Ríša nevěda hned, co by vhodného s ní promluvil, setrval zatím v chvilkovém svém mlčení a oddávaje se tichému pozorování jejího zjevu, plnou duší dýchal do sebe vůni chladné té fialky. Už z pouhého jejího hlasu cítil, že na něho něco vane, čím okřívá. Z něčeho jakoby procitnul na chvíli, co nebylo pravým a jediným jeho světem, jiné daleko světější struny ozvaly se v něm. Ta poesie lesů a rozlehlých strání jakoby i na ní byla zanechala známku svojich stop, – rozesnívala a přenášela v jiný svět. A oči pásly se na rozkošném tom kvítku ideální zahrady, v jejíchž barvách koupal se tu celý její zjev. Cosi svatého bylo i v jejím rouše, stříbro nebeského světla chvělo se jí na čele, v očích měla celou nebes zář, ba i ty ruce měla jako svatá, – táhlé, útlé, pravé ruce svaté Cecilie, které stvořeny zdály se býti jen proto, aby se buď listy probíraly knih posvátných, nebo na varhany hrály v kůru zpěvů andělských…

„To jste byla ráda,“ pravil Ríša v snivém jakémsi roztoužení, které se pojednou tolik zalíbilo Helence. Nedíval se už na ni, hleděl před sebe a tak, jakoby sám k sobě mluvil víc než k ní. – „To jste byla ráda, když jste se vrátila domů. Tak je u vás krásně, tak ticho všude kolem vás, jenom ten mlýn vám klepával do oken a zpívali ptáci. Na všechno se pamatuji, na každý strom i na tu studánku, která vám ve dne v noci hrčí na dvoře. Vy ani nevíte, co máte. Žijete v ráji a nevíte o něm.“

„Ó, vím,“ odpověděla Helenka radostně a pozvedla při tom hlavu. „To vy ani nevíte, jak já mám tu naši samotu ráda!“

A pravila to s takovým ohněm, takovým nadšením, jakého je schopna duše srostlá s něčím od dětství.

„A nezatoužíte nikdy po světě jiném?“ ptal se Ríša.

„Nikdy.“

„To jste opravdu šťastna. – V Praze, když tak sedám v kavárně sám a sám, a dívám se oknem na vodu a na Petřín, často si na vás vzpomínám.“

„Na mne?“ zasmála se Helenka a jak už mile byla naladěna, dodala s nelíčenou prostotou: „A nelžete, vždyť mne ani neznáte!“

„Znám vás, proč bych vás neznal. Řekl jsem vám přece, že jsem k vám chodíval.“

„No ja, co tenkrát, – tenkrát jsem byla ještě malá, ale teď – teď mne neznáte!“

„Však jsem já neřekl, že jenom na vás vzpomínám – na vašeho bratra, vaše sestry, na celou vaši myslivnu, na všechno i na vaše holuby, králíky, drůbež, zahrádky, pole, na všecinko, všecko vzpomínám – i na ten váš komín bílý, který jsem vyhlížel vždycky z daleka, jak nad myslivnou mává do vzduchu.“

„Co vy všecko nevidíte,“ pravila Helenka a sama se zamyslila nad tím obrazem své myslivny, jak šindelem kryta dýmem svým jak chochol mává lidem na cestu.

„Toho páva máte ještě?“ ptal se zase Ríša. „Zdaleka jsem ho vždycky slýchával a jak jsem vždycky oči otvíral, když jsem ke dvoru docházel a páv na kůlničce tiše proti slunci rozkládal své peří. Takovýhle měl vějíř,“ dodal Ríša a rukou opsal půlkruh ve vzduchu, který obsáhl bezmála celý sál.

„To taky není pravda, tak veliký ocas on nemá“ –

„Nu, tak má menší – ale jak pak vy jste mu říkali? – počkejte,“ třepal roztržitě rukou – „já si vzpomenu. – Tak nějak jako „au – ou“ nebo“ – –

„Ale ‚pau‘, ne ‚au‘,“ – vykřikla Helenka a dala se do smíchu, „jak někdo pávu říkat může ‚au‘!“ –

„‚Pau, pau‘ se jmenoval, už se pamatuji. – Tož vidíte, že všechno vím. Co drůbeže jste měli a máte, myslím, doposud, krocanů, morek, perliček ale patnáct – všechno mám v paměti a vy se na mě ani nepamatujete!?“ – otočil zas po ní Ríša svoje oči.

Zatočila hlavou.

„Ne.“

„Tož, jakou vy to máte paměť?“

Pokrčila ramenoma.

„Já nevím.“

Byl konec hovoru. – – – – – – – –

„Čtverylka,“ zvolal aranžér, pozdvihuje ruku a právě když muzikanti dohráli intradu, Ríša vstal, krásně se Helence poklonil, ona jemu poděkovala pokynutím hlavy a přesedla zas na původní svoje místo, odkud ji Ríša byl vyplašil. Byla vážná zas, ale tvář její dlouho ještě potom zachovala teplý jakýsi třpyt, jakoby se rozpomínala na celý ten hovor s Ríšou vedený tonem pro ni nevyhladitelným.

Ríša odešel, ale s Helenky už očí nespustil. Stará paní, sedící u prostředního okna, pohrozila mu prstem, nahnula se k Helence a pošeptala jí něco do ucha. Helenka se zapýřila, zmateně rukou přejela klín a zatékala očima po sále. Pak se usmála, ale neodpověděla na stařenčinu poznámku. Nutila se ku přemýšlení o věcech zcela vedlejších, jako: co dělá doma Marta a neteskní-li po ní Brok. – – Ale poznámka staré paní už jí nedala pokoje. – Viděla, že si ji Ríša opravdu neustále prohlíží a když i oči zavřela, bylo jí – jakoby se někdo na ni díval. Teprve, když začali tančit čtverylku, dodala si srdce a pohlédla do rozestavených řad, právě když párem postupovaly proti sobě. – – – „Zase se na mě dívá, co na mně má?“ –

A nebyla to už jen kravatka bílá, krásně vyžehlená náprsenka, co viděla před sebou: celý jak byl, stál tu před ní a zvláště černých těch vousků si povšimla, které si hladil levou rukou na stranu. Nemohla říci, že se jí nelíbil. Byl prostředně vysoký a jak se jí zdálo, ještě velice mladý. Měl černé, veselé oči, husté, černé a nazad sčesané vlasy a ruce neobyčejně malé. Byl celý černě oděn a jen ta kravatka bílá, límeček a manšety leskly se bílými pruhy kolem zdravého týlu a útlých rukou. Když tančil, a zvláště, když v letu drobnou svojí rukou si přejížděl bílé, nízké čelo, nazad shrnuje havraní, do předu vzdorovitě se prohýbající vlasy, měl při sobě něco, na čem aspoň na okamžik spočinuly tiché její pohledy.

Zapřela ho prve. Pamatovala se na něho.

Chodíval k nim.

Ale tenkrát byl ještě takový maloučký. Nosíval krátké kalhotky, modré punčošky a klobouček nazad shrnutý. Také na jeho hlas se pamatovala – ale kdež už byly ty časy! Stanislav zemřel, Anna se provdala, matka jí zemřela, tak zůstala sama doma se svým přihluchlým tatínkem a s Martou, která obstarávala domácnosť.

Při těch myšlénkách měnily se před ní obrazy, střídaly se páry, ale ty dvě černé oči, které ji pronásledovaly od prvního okamžiku čtverylky, nedaly jí pokoje ani teď. I když s jinou tančil a s jinou se bavil, oči jeho na okamžik aspoň zabrousit musily tam, kde seděla ona.

„Bože!“ zasteskla si v duchu Helenka – „co pořád na mně má?“ A bylo jí při tom, jakoby se na ni upíraly oči všech. Studem hoříc chtěla vstát a odejít, ale nijak se k tomu nemohla odhodlat. Jako přikovaná zůstala na svém místě i čekala, čekala – nevěděla sama nač… A tak jí bylo čehosi líto za něho, že tak přede všemi… Svraštila bolestně rty a nedívala se už nikam. Chtěla jít do vedlejšího pokoje, kde seděl její otec, vzít jej kolem krku a říci mu: „Tatínku, tatínku, pojď domů, mně je tady smutno!“

A bylo jí smutno. Tatáž divná tesknota sevřela jí útroby, jako když před chvílí tu seděla sama a dívala se do veselého zmatku tance. – „0h, já si pomohu! já – – –“ opakovala ještě několikráte po sobě – „já – já – –“

A hleděla novou posici pro svoje tělo tak, aby jí nebylo vidět do tváře a celou aby ji pokryly záclony; – – – že ji sem vodili, že ji sem nutili, co ona tu, žalovala sama k sobě v ústraní a za záslonou rozestřela bílý svůj šáteček, aby osušila rychle svoje oči. Tak jí bylo, jakoby ji někdo byl urazil, v srdci jí ublížil, – židle ji tlačila, vzduch ji dusil, do hrdla ji štípal prach; všechno jí bylo pojednou protivné, prázdné, beze všeho smyslu, beze všeho života; na tisíc mil odtud byla by se cítila šťastnější, nežli v té místnosti zde, kde jí pojednou všichni připadali jako blázni. Dva kroky na pravo, dva kroky na levo, do předu, do zadu – „vždyť to nemá smyslu!“ – zhrozila se v duchu. A jedinou tou myšlénkou jakoby se ocitla nade vším tím bláznovstvím navzájem se motajících párů, hleděla už na ně jakýmsi polo shovívavým, polo pohrdavým zrakem nade všechno povýšené bytosti. Přejela si šátkem oči, přetřela tvář a očima daleko čistšíma vyhlédla do prostřed sálu. – A ku podivu, jak zvláštní, divné vzezření mělo nyní všechno kolem ní. Jak se rychle změnil v ní i její zrak! Jedinou tou slzou jakoby se znovu byla zrodila; co ji před tím dráždilo, zdálo se jí pojednou daleko čistší, jasnější a vlídnější. Teskno jí bylo posud, ale dýchala už volněji, na duši jí bylo lehčeji i úsměv objevil se na její tváři, trpký, smutný, mdlý, ale přece úsměv. „A co,“ – pomyslila si – „ať se na mě dívají, když jim to dělá radosť?“ pravila a ve vzdorovitém posunku hlavy nastavila čelo všem pohledům na odiv.

Čtverylka byla u konce, po finále tančilo se ještě do kola. Hudba ukolébala Helenku v nové sny. Zmizelé představy vracely se k ní, zase žila jednou duší se všemi, procházela se sálem, ovívala se vějířem, bavila se jako všechny kolem ní. A tak snadné jí to všechno připadalo pojednou. Tak samo sebou se to všechno dělo: přišel pro ni pán, poklonil se jí, ona jemu se poklonila naproti, položila ruku na jeho rameno a čekala, až se před nimi uvolní kolo. A než se nadála, nožky už letěly sálem, tělo jak proutek províjelo se mu pod rukou a na pravo, na levo s proudem splynula v takt. A kolem ní hudba se točila, strop, stěny, lampa, guirlandy květin a zeleného chvojí, všechno se míhalo kolem ní, světlo jí tančilo v očích a když přestali hrát, chvíli se s ní ještě točil sál, letěly páry – procitla jako bez dechu. Byla unavena a jakoby opravdu byla tančila, v náručí cítila čísi teplo, ve tváři horký dech. V tom se jí zamihlo cosi v očích. Lekla se, jakoby to opravdu byl on –

Ale nebyl, – jen se jí tak zdálo. Zahlédla jej už na opačném konci sálu a spokojeně si oddechla. Převrátila oči na jinou stranu a byla ráda, že ji nikdo neviděl v tu chvíli, kdy v myšlénkách tančila s ním. Když ruce složila zas do klína a rozhrnujíc v prstech vějíř zamyšleně pohlédla před sebe, byla duší zase v rovnováze. Dámy přecházely kolem, muzikanti měnili své partesy. Uprostřed sálu stáli dva páni a rozmlouvali o něčem. Jeden z nich byl Ríša. Helenka nevěděla, o čem spolu mluví, ale ty posunky hlav, ty pohledy, kterými se obraceli oba stranou a přece na ni, – nebylo žádné pochybnosti, – mluvili o ní.

Prudce se vzpřímila a chtěla odejít.

Ale bylo pozdě už, – Ríša zdvihl ruku a dal hudbě znamení.

* * *

Kapelník se zdvih‘.

Hrozné tušení zmocnilo se Helenky. Údy jí projel chlad a v tomtéž okamžiku cítila se jako v ohni.

Hudba už hrála, sál se vyprázdnil a k ní – rovnou cestou k ní šel Ríša.

Poklonil se před ní a oči celého věnce dam a roztroušených pánů upřely se na ně.

„Slečno,“ pravil Ríša s úsměvem levé strany knírků, – „všichni, jak tu jsou, vás prosí, abyste si aspoň jednou zatančila do kola.“

Helenka se třásla jako osyka.

„I pro Boha všemohoucího!“… dralo se jí z prsou ven, ale nebyla s to promluviti jediného slova. Zmateně rozestřela ruce před sebe, pohlédla na pravo, na levo a všimla si prázdné plochy sálu.

„Ne – ne – nenene n-ne!“ vyhrnulo se jí z hrdla, „prosím vás, pane Ríšo, nezlobte se, ale nechte mne být – až potom, jenom teď ne, až potom.“

Ríša v rozpacích nevěda co činit, přisednul k ní na stranu a těšil ji.

Ale neposlouchala. Shrnulo se k ní celé hejno dam, stará paní, karamádky její, Cilka, Zdeňka, Ludmila a všechny jí domlouvaly, všechny ji nutily. Helenka jen se jim v rukou kroutila, stírajíc jejich prsty s rukávů jako prach. A bylo jí, jakoby ji chtěly na popravu vést… bránila se, jak mohla, vymlouvala se, prosila, na konec svolila, ale – – „až budou tančit ti ostatní –“

Ríša seděl mlčky vedle ní, bavě se pohledem na polekané její oči a ta prosebná, zvuky přeplněná, ke každé zvlášť a ku všem najednou se nesoucí ústa.

Jakmile Helenka prohlásila, že tančit bude, jen až tančit budou ostatní, dámy rozprchly se na všechny strany a třebas nebyla volenka, kde kdo se namanul, toho vzaly k tanci. Všechny jakoby posedlé byly jednou myšlénkou: Helenku vidět tančit, zavířily do kola. Ríša neustále jí cosi povídal, o hudbě, o Zdeňce, která také dnes poprvé je na plese, ale mlčela tvrdošíjně a neposlouchala jej. – Nechal tedy všech domluv a číhal na příhodný okamžik, aby Helenku vzal do kola.

Zvolna se v ní tišila krev. Příjemné mrazení prochvívalo jejími zády. Bála se posud, ale nedovedla se ubránit vniternému jakémusi pokušení, které ji svádělo k tanci. Nejraději by byla hlavu položila do dlaní a stiskla ji – stiskla v radosti a bázni zároveň. V sále nastala chumelenice mušlínu a mužských zad. Tančil kde kdo i stará paní byla v kole a přes rameno svého kavalíra usmívala se na Helenku, pomžikujíc při tom na Ríšu. Ríša nahnul se k Helence a poprosil ji ještě jednou. Bránila se.

„Ještě chvilku, jenom chvilinku malinkou,“ žebronila očima i slovem, ohlížejíc se starostiplně po tančících párech, ale když ji Ríša upozornil, že už i stará paní tančí a nikdo si jich nevšímá, dodala si odvahy a odložila šátek.

„Tak já teda půjdu!“ pravila bojácně, sklouznuvši na samý krajíček sedadla, „ale vy nevíte,“ dodala třesoucím se hlasem, „jak se bojím.“

„Nic se nebojte,“ odpověděl Ríša pevně a vstal současně s ní. Uklonila se mu, jak ji tomu doma naučila Marta, – on „prosím“ po té odpověděl, vzal ji za ruku, kolo se před nimi prohnulo, několik párů ustoupilo stranou a Helenka už nevěděla, co se s ní děje… Před sebou viděla jen bílá prsa svého rytíře, jak se kladou na prsa její, a když poprvé s ní kruhem zatočil jako s děťátkem, div z rukou se mu nevyškubla, hoříc studem jako pivoňka. Ale Ríša pevně ji držel pod rukou a kdyby se byla odvážila v tu chvíli pohlédnout mu do tváře, byla by viděla, jak blaženě se nad ní usmívá, s jakou pýchou, jakou radostí sám před sebou se nosí s miloučkým tím děckem srdcejemných vnad. „Bože!“ bylo do slova psáno v nadšené, slávou a obdivem zjasněné jeho tváři – „jaká je to pleť, jaká vůně, jaký květ! A ty ruce, jaké to jsou ruce!“ – sotva je cítil mezi prsty svými, jak byly tenké. Tílko jako vrbový proutek se mu prohýbalo pod rukou a Ríša nevěděl pomalu, má-li tančit nebo se dívat jen na ni; ale tu hudba zahrála tu svou zamilovanou, dojemně snivou, lkavou píseň svého kraje, při které se i hlava točí a tělo tančí samo. Všechno před nimi ustupovalo, páry stavěly se ku stěnám a kdyby Helence v tu chvíli nebylo všechno jak mžitky plavalo v očích, byla by viděla, jak řidnou páry, jak se množí a u vchodu neustále roste ta černá hradba shromážděných pánů, kolem do kola jak po lavicích posedala všechna honorace plesu. Jen něco málo děvčat zůstalo v kole. Ba i ty ustaly a postupovaly krokem před svými pány, aby přece viděly, jak to Helence sluší.

A bylo opravdu rozkošné na ni podívání, jak modrá se vznáší pod žlutým světlem, jak blýská vždy zlatá její hlava a nožky se jí matou; po chvíli vždy obě poskočily za sebou, jedna doháněla druhou, překážely si na vzájem, hned pravá, hned zase levá zůstávala v zadu a tu zas obě najednou přenesly se sálem v náhlém obratu těla, kterým Ríša v rukou jen jen hrál. Poznal hned, že Helenka nejistě tančí, a tím pevněji ji sevřel v náručí – – – Vznášela se jako pták –

„To je krásné děvče!“ pravila stará, vousatá jedna židovka s troškou pepře závisti, a vedle ní sedící „stará paní“ zakývala jen hlavou a hlasem unylým pravila: „je, přece jsem už stará osoba, ale tak krásného děvčete jsem posud neviděla, co jsem na světě.“

V tom Helenka zpozorovala, že tančí skoro samotna.

Škubla sebou v náručí Ríšově a hodivši hlavou, rozhlédla se zděšeně za sebe.

Byla v tu chvíli opravdu podobna rusalce, která v lese provádí svůj rej a pojednou shlédne, že se na ni dívá někdo z tohoto světa. Křikla, prohnula se mu jako rákos pod rukou a oběma rukama opřena o něho, jakoby ji násilím bral a unášel, zbledla na smrť. A už nevěděla o ničem, – nožky se jí zapletly, hlava jí sklesla na stranu a zdálo se, že padá.

Stud ji dorazil.

„Co je vám?“ zašeptal jí Ríša do ucha, cítě, že klesá.

„Nic, pusťte mě“ – pravila a zapotácela se mu v rukou.

Skoro bez ducha zachytil ji ještě v čas a židovka, stará paní, Cilka, Zdeňka, Ludmila, všechny se sběhly kolem ní, co se to s ní děje.

Ale Helenka se už vzpamatovala. Sotva přišla ze světla, závrať ji pominula a Helenka, přestoupivši nejistě s nožky na nožku, sáhla si na vlasy; krůpěje únavy perlily se jí na čele.

„Nic mně není,“ odpovídala na otázky – „jen hlava se mi trochu zatočila“ – pravila a vznesla ruku na čelo.

„Vy jste s ní moc točil!“ sváděly teď všechno na Ríšu.

„Já – já!? –“ vytřeštil Ríša oči – „slečno, řekněte sama – byl jsem tím já vinen?“

Helenka sedíc už zase na svém místě, – usmála se na něho překrásným úsměvem bledých děvčat.

„O ne – vy ne – já sama. Lekla jsem se, že tančíme sami.“ –

Všechno se to sborem dalo do smíchu. A Helenka sama se nyní rozesmála, přivírajíc při tom víčka jako ospalá. Vesele hleděla hned na toho, hned na onoho, pojednou však zvážněla, ustrašeně pohlédla na všechny a vztahujíc nejistě ruku před sebe, pravila:

„Ale tatínkovi nic o tom neříkejte, doma by se mně potom smál.“

„Jestli mu to už někdo nevyzvonil,“ pravila stará paní, vstávajíc a šla hned do vedlejšího pokoje, neví-li starý o ničem.

Nevěděl.

Povídalo se sice cosi kolem něho, ale staroch, přihluchlý, neslyšel.

Před Helenkou se zas uvolnilo. Dámy starší posedaly na svoje místa, dcerky šly tančit, jen stará paní zůstala u ní.

Ríša procházel se sálem, pletl se mezi tančícími páry, ale už netančil. Sedl si stranou a stále ji cítil ještě v loktech, lehoučkou a teplou, plnou vůně panenství; pohnul ramenem a posud jakoby cítil to křečovité sevření její ruky, když bezvládně mu sklesla na prsa. Jakoby ji podlomil, šlápla na křivo, vykřikla a už ji odnášel. Lekl se; nyní byl té nehodě rád. Tak se mu zdálo, že jediným tím okamžikem byl jí nekonečně blíž. Číhal na příhodný okamžik, až bude zase sama – pak že se k ní přiblíží a promluví k ní.

Byla volenka, židovky se řehtaly za rozloženými vějíři a domlouvaly se, pro koho která půjde. Cilka jako bacchantka hýřila v kole; brala pána za pánem a sotva s jedním dotančila, už si zase kohosi vedla z prostředka. Nutili také Helenku, aby si někoho vyhlédla, ale Helenka už se tančit bála. „Nechte mne,“ pravila k Cilce a Zdeňce, „já se budu dívat.“ A dívala se, usmívala a tak jí to přicházelo divné, že si dámy samy chodí pro pány, prodírají se vchodem a vracejí se s uschovanými až kdesi na konci vedlejších místností. I staří, plesniví tančili. Cilka přivedla si svého tatínka a také musil tančit. Uhladil si šedé svoje kníry, celý se jaksi shrbatil, jakoby na koně sedal, a Cilka smýkala jím do prostřed sálu jako s chlapečkem. „Eh, – ta mě prohnala,“ – oddychoval, když měl po tanci a šátkem utíraje v zadu týl, všechen červený strkal se ze dveří ven. Ale už tu byla zase Zdeňka, zaťukala mu na rameno, „pojďte sem, neutíkejte,“ zavolala na něho a ani se ho neptala, vzala jej za ruku a vedla do sálu. – Ríša byl jaksi velice vzácný. – Sotva si oddechl po divokém tanci s Cilkou, už tu za ním stála zase ta mladší židovka a také „prosila“ za kousek s ní – – –

S tou Ríša (Helenka sama si toho všimla) tančil nejkrásněji. Černý na bílých jejích šatech vyjímal se jako obrázek. – Tančil zvolna, ruku její ovinul si kolem boků, hlavu mírně sklonil k černým jejím kudrnám a zdálo se, že zrovna voněl k bílé té růži, kterou měla ve vlasech. Tančili a hovořili spolu – židovka jako straka neustále cosi žvatlala, neustále se smála a pořád se měla na co ptát, nač jí Ríša skoro ani neodpovídal. Už to ani hezké nebylo, jak se k němu důvěřila a v rukou se mu kroutila jako had… A dlouho spolu tančili, – ostatní se už několikrát vystřídali, některé dámy už ani netančily, u okna limonadou splachujíce v hrdle prach, a Saba s Ríšou posud byli v kole.

„Bůh ví, co si mají neustále co povídat“ – napadlo Helence, ale jenom tak maní, beze všeho úmyslu, jen tak…

Židovka jednu chvíli musila se ho ptát něco velice důvěrného, protože jí neodpovídal a s jakousi úmyslností hleděl si jen tance. Židovka prohnuta v kříži proti němu odpáčila svoji hlavu na zad a těma očima div jej neshltla, jak se mu drze dívala do tváře, čekajíc na jeho odpověď. Helence bylo až horko, cosi jako stud za osobu cizí sžíralo jí hruď. V několika vlnách přichvěli se až skoro k ní.

Zastavili se a postupovali „procházkou“.

Helenka zaslechla i několik slov z jejich hovoru:

„No, řekněte, že to není pravda –“

Ríša pokrčil ramenoma, splynul v takt a už byl zase na protějším konci sálu.

Když bylo po tanci, židovka se zavěsila do Ríšova ramene a oba se procházeli sálem. –

Šli okolo Helenky.

„Nate, fókéte na mě, – mně se nechce“ – pravila Saba a podala Ríšovi bílý svůj vějíř, aby ovíval červený její obličej.

Helenka byla zvědava, co tomu řekne Ríša. Ale ten klidně vzal vějíř, rozvinul ho na celý půlkruh a přikryl jím nahá prsa židovky. Helenka byla by ráda slyšela ještě něco z jejich hovoru, ale zdálo se, že Ríša cele je zaujat v tu chvíli otíráním svého čela a mechanickým ochlazováním rozpálené židovky. Proto bez bázně zahleděla se na vzrostlou jeho postavu. Než v tom se Ríša otočil, pohledy jejich se potkaly. Usmál se na ni. Tak v ní hrklo, jakoby ji přistihnul při zlém nějakém skutku. Rychle sklopila oči a rukou stáhla sukni před sebou, ze strachu, nesáhá-li jí výše než nad špičku střevíčku – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Bylo asi k půlnoci, když Helenka prudce se přihnala do zadního pokoje a rovnou cestou ke karetnímu stolku.

„Tati,“ prohlásila rozhodně hned na prahu a div se nedala do pláče. „Já tady nebudu, pojeďme pryč.“

„Co, co tak najednou?“ – vyrazil ze sebe starý a v rukou se mu třásly karty. Tak náhle promluvil mu do hry hlas jeho dcery.

„Budete dlouho ještě hrát? Nechte toho už, mně se chce spát.“

Stařec jako slepý hmatal po kartách a nevěděl, má-li odpovídat dceři nebo počítat „oka“.

„Hned pojedeme, hned, jen co dohrajem, ‚žida‘“.

„A kdy to bude? Mně už je tu k zalknutí –“

„Máš hlad, viď a nic nepiješ.“

Třesoucí se rukou podával jí víno na usmířenou.

„Já nechci –“ odmítla Helenka podávané víno –

„Aspoň tedy něco sněz“ – stařeček vstal, poručil večeři a sháněl podomka, aby zapřáhal. A chtěl dále hrát.

Ale Helenka jako zlý duch stála mu za zády a domlouvala mu:

„Nech toho už. Já jsem ti povídala: nech mne doma a jeď si sám. Co já tu? Ani tančit neumím, bavit se nemám s kým a dívat se, je ještě horší –“

Kostelník, obstarávající úlohu sklepníka, přinesl jí večeři, snesl víno, sodovku, zavařené švestky. Ale Helenka se všeho toho ledva dotekla a nechala večeři stát. Jenom sedět zůstala a čekala, až tatínek dohraje „žida“.

Do sálu se vrátit nechtěla.

Bála se skoro.

Bylo jí tu volněji hned, sotva překročila práh.

Ani dívat se tam nechtěla.

Zvuky pikoly a houslí razily si cestu k ní –

Tak u zdi stála malá pohovka; skulila se do ní a zůstala v koutku skrčena jako Cherubín. Hudba už jako z dálky doléhala k ní –

Víčka nepozorovaně padala jí přes modré oči, byla unavena a zdálo se, že i zima ji prochvívá. Skrčila se ještě více, nožky přitisknuvši pod sebe, zimomřivě schoulila ramínka a se zavřenýma očima poslouchala hudbu.

„Jak ta krásně hraje!“ pravila sama k sobě v duchu a zdálo se jí, že je opravdu líp poslouchat ji z dálky jako za horou a dát se tak kolíbat sladce jemnými jejími nářky – – – – – – – – – – – – –

„Hu! to jsou škaredé oči!“ – přišlo jí na mysl pojednou. V odporu vzepřela se o pružnou pohovku a hledala místečko, kde by jí bylo tepleji. Zdálo se, že je našla. Už sebou ani nehnula a tiše se poddávala dojmu vzpomínek. Jen ty oči, ty oči ji trápily – ne ty jeho tak jako oči židovky. Jak se na ni dívala! Jakoby ona za to mohla, že Ríša pojednou svinul vějíř, položil jí ho do ruky a s lehoučkou poklonou uvedl ji k prázdnému sedadlu. Vrtěla sebou chvíli, vrtěla, nevěděla voškeruša, jak si má sednout, konečně si sedla na samý krajíček židle, rozhrnula vějíř jako páv a s nohama nataženýma až kamsi do prostřed sálu, dívala se na ni – královsky, zpříma pozdviženým čelem… „K čemu je mně to, aby se na mne tak někdo díval,“ – pravila k sobě Helenka, než sotva to řekla, už zase před sebou viděla ty oči, pálící ji jako řeřavé uhlí, až ji vypíchaly ven.

A Ríša už se jí také nelíbil. Nevěděla proč, ale zdálo se jí, jakoby se byl před ní něčím zahodil. – „Eh,“ pomyslila si pojednou Helenka a schoulena v koutě jako koťátko odháněla od sebe všechny ty vzpomínky, nutíc se do představ jiných… – Jak bude ráda, až dojedou domů. Barry, myslím, vyběhne na ně z boudy, a co to, kdo to k nim jede, bude štěkat, bude výt, vzbouří celý dům a zatím: –Barry, co pak na mne štěkáš, trombeláčku staré, dyť su to já – já tvá malá a ty seš můj – pacinku – tak! – a ten, ten bude štěkat, ten bude dělat. A nebude vědět, koho uvítat dřív.

„I to je radosti, to je lásky!“… Pohrozila mu prstem a odklidila jej do boudy; a tu naproti vyběhla jim na dvůr… Marta se svícnem v ruce ze dveří… Rozlítly se jedny dvéře, druhé dvéře, světlo, ticho, milý, známý vzduch domácího příbytku ovanul ji se všech stran. A než by napočítal do sta, Helenka odstrojená, zakuklená až po hlavu hověla si v lůžku; a už o sobě nevěděla, světu se poroučela, jen jako ze sna si na všechno vzpomněla a spala. Co takto snila, zase ta krásná, mírná hudba doléhala k ní. A zdálo se jí, jakoby ani tu nebyla, ale jinde se cítila, za horou, za lesy, v šedé jakési dědině, kam s otcem chodívala přes lesy.

Bylo jednou v neděli, když s otcem přišla do Žebětína a tam byla muzika. Také tak seděla stranou a poslouchala křídlovku, jak tak krásně hraje. Šířila se ta její píseň, jako žaloba, nesla se návsím a tak divně se ty zvuky rozléhaly v její duši, – až do pláče jí tenkrát bylo. Jakoby to ani tanec nebyl, ale někdo o samotě hrál a pro bolesť si vybíral ty nejsnivější zvuky. Dědina plna byla její hudby, děti křičely, děvčata zpívala i babky se sbíhaly se všech stran a děcka v náručích za ručičky držely je vzhůru a točily se s nimi. Skřivánek se vznášel nad dědinou a vysoko, vysoko zpíval, do výskání chasy házeje drobounké své výkřiky. „Jaj!“ – zavýskli vždy chlapci v přestávkách a zpívali o bledé holce. A bylo jí tenkrát, jakoby zpívali z ní, z jejích prsou, – měkké jejich nápěvy jakoby se lily z vlastní její duše. Jaká to byla pro ni chvíle, když pak do světnice vešla a „na kruchtě“ zahráli jednu z těch staromodních, která se nejkrásněji tančí, když po sousedsku ruce trčí vzhůru, kroky se dělají hodně zvolna, těla se jen lehce kolísají a kolo se vlní, rukávy svítí, ponoří se, vynoří a zas do sebe stékají kolem černého sloupu uprostřed šenkovny. Celý ten obraz vinul se nyní před Helenkou polo jako vzpomínka, pólo jako sen; a bylo to tenkrát poprvé, co se v ní pohnulo něco posud jí neznámého, nového, co rázem změnilo kus jejího života.

Šli pozdě večer domů…

Ani se jí domů nechtělo. Byla by tak do rána stála a do rána se dívala na divokou vřavu chasy, jak před ní chodí veselí i smutní, vysocí chlapci a nádherné ty sbory vesměs do bíla přestrojených děvčat. Nikdo si ji neprohlížel, žádný se o ni nestaral a všechno i ta radosť zdála se jí jaksi upřímnější, čistší. A ještě si vzpomněla na cestu zpátky.

Jeden hoch odváděl si právě po dědině svoji milou rozechvěnou ještě tancem, ozářenou tichým úsměvem. A ještě něco zářilo jim v očích, proč neměla tenkrát ještě jména a neměla doposud, ale cítila s nimi, proč si tak do očí hledí, proč za ruce se vedou sami dva, po návsi vzhůru, oba proti měsíci. – Ve světle šli pod koruny vrb a hustých akátů, tenkrát odkvétajících. A tam bylo tak ticho, nikdo tam nepřišel, všechno už kolem spalo a jenom ta muzika z dálky za nimi se toulala májovou nocí. Přišli na horní konec dědiny a tam před chaloupkou pod hruškou na lavičce položené do tmy seděl jiný hoch a také se svou milou… Stařeček s Helenkou rychle spěchal okolo, ale Helenka se pamatovala, jak jí bylo tenkrát: stud a zvědavosť vedly v duši její boj. Hlava se odvracela stranou, aby neviděly oči a viděly přec. Hoch posadil děvče k sobě, hlavu jí položil do náručí a jakoby nikdo kolem nešel, líbal ji. Přivinul ji k sobě tak, že světlo s nebe lilo se jim do tváří a bylo jako ve dne. Tak se na ni díval bledou v měsíčním světle; chtěla se mu vyrvat z rukou, když viděla, že jde někdo kolem nich, ale hoch nedal, hoch nedbal a tiskl jí na rty rty – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Muzika už jen jako ozvěna doléhala z dálky tichá, mírná jako vzpomínání – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Bože! jaké to bylo světlo, co jí stříklo do očí… Probrala se z příjemných těch mrákot a viděla nad sebou stojící dámy i svého tatínka s běloučkou bradou; jemně se dotýkal jejího ramene a budil ji ze sna. Rychle se vzpřímila v pasu a sklouzla nožkou s divanu. Zastřela si rukama tváře a vstala ještě slabá skličující ji dřímotou.

„Helenko, oblíkej se, pojedem.“

Protřela si oči a teprve nyní si vzpomněla, kde vlastně je. Poznávala tváře, postavy, Cilka klečela u ní a šťastně líčeným úsměvem děcka pravila:

„Helenko, ty jsi spala?“

Helenka přikývla nevinně hlavou a protírajíc ještě rukou levé svoje oko, usmívala se sama nad sebou.

„Už pojedeme?“ ptala se.

A už kdosi kladl na ni kožíšek, čísi ruka ovinula jí kolem krku šál a jen růžovou její tvář nechala prostou. Dala sebou vládnout jako stroj.

Jaké to bylo divné osvětlení kolem ní, jaký divný ráz, – – cosi jako přísvit rána chvělo se všem ve tvářích, po rukou. Starý revírník v kožichu podával všem ruku a také jakoby to nebyl on, jak jej viděla před chvílí, tentýž přísvit podivného svítání obestíral každý jeho pohyb, celou postavu. Ani nevěděla komu, podávala ruku všem a tak se s nimi všichni loučili, jakoby šli do cizího světa. Už měli jet, vozka ve dveřích s čapkou v ruce oznamoval, že koně sebou trhají, a starý pořád ještě nebyl hotov s loučením, ještě starou paní líbal do tváří, sklínku s vínem nosil po světnici a připíjel si s kýmsi „na zdraví“.

Okamžiku toho využitkoval Ríša a přiblížil se k Helence.

Ptal se jí, kdy se zas uvidí.

Helenka nevěděla, co mu na to odpovědít.

„Nevím,“ odpověděla a aniž přemýšlela o tom, co povídá, dodala: „Snad už nikdy!“

„Někdy snad přece,“ pravil Ríša na to silnějším hlasem, přehlušuje v sále vřískající mazurku. Hudba už hrála jaksi ospale a dutě, jako z prázdné místnosti. „Až přijdu do Prahy,“ dodal, „často si na vás vzpomenu“ – a zase se jí tak pěkně podíval do očí, jako když poprvé k ní promluvil. „Přijedu na svátky a zůstanu zde asi měsíc.“

„Kde to?“ pravila, ale ne ze zvědavosti, jen aby se vůbec něco ptala.

„Na faře. Pater Augustin je můj strýc. Do jara zůstanu v Praze a pak bych se rád podíval sem. Nevím už pomalu ani, jak vypadá jaro.“

„Ó, zde je na jaře krásně,“ – pravila Helenka a slova ta promluvila s nadšením.

Otec její byl už u dveří.

„Abychom se tedy brzy zase shledali,“ pravil Ríša a podával jí ruku.

Položila mu do dlaně všech svých pět prstů, Ríša je stisknul a usmál se na ni naposled.

Helenka se mu mlčky poklonila, otevřel dvéře a shltla ji tma.

Z venku nahrnul se do světnice pronikavý chlad zimy.

Ríša, drže v rukou dvéře, zdvořile se klonil revírníkovi do cesty.

„Zavřete – zavřete,“ pravil k němu revírník, – „jde sem zima, my už trefíme.“

Několik hostí vyhrnulo se za nimi na návsí, mezi nimi Ríša.

Viděl ještě, jak Helenku ukládají do saní, házejí na ni kožešiny, houně, vlňáky, deky, až z ní nezbylo nic než dětský, zvonivý hlásek, který volal: „Už dost, už dost – něco taky tatínkovi.“ – – – – – – – – – – – – – – – – –

Byla krásná, hvězdnatá noc. Země a střechy pokryty sněhem modře svítily tmou. Koně trhali saněmi, řehtavé rolničky zvonily jim na prsou. Naposled vystoupil pacholek na kozlík a shrnuje pod sebou halenu, trhnul opratí… A koně jako vítr odnesli Helenku, – v oka mihnutí zmizela před ním jako zjevení, které tu bylo a není. Všichni se už vrátili zpět, jen Ríša ještě stál před domem a s obnaženou hlavou pohlížel po dědině dolů k lípě, kde přes můstek zařehtali koně naposled.

V divné náladě vrátil se dovnitř. Když vešel do sálu, ani tak jasno se mu tu nezdálo, jako před tím. Uklidil se do zadního pokoje a sedl si právě na to místo, kde před malou ještě chvíli zdřímla Helenka. Zvážněl velice a přemýšlel o něčem. A teprve nyní litoval, že tančila tak málo a nebavila se, jak se bavily ostatní. Ani jí neužil, dokud byla tu. A Ríša rychle vstal, nevěda proč, vešel do sálu, chvilku pobyl tam, chvilku zase jinde a na konec se vrátil opět na to místo, kde seděla ona. A ještě naposled přivolal ji k sobě, tu krásnou, bílou její tvář, ponořenou do zlatých vlasů, to mladé její tělo v šatech blankytné barvy, s modrou, volně splývající šerpou po straně, a vzpomněl si na hovor s ní. Vzpomínal na ni, kdy ještě byla malým děvčátkem s krátkými sukýnkami, zlatými vlásky a nepohlednou, tenkráte ještě slabě pihovitou tváří. Oči měla už tenkrát tak pěkné jako dnes, jenom ne tak tmavé a plaché.

A Ríša mimoděk vykouzlil si v duchu, jak asi vypadá ten pravý její ráj… Stěny kolem něho mizely, neviděl lidí, neviděl sebe a hudba pohvizdující sálem dráždila jeho obraznosť. Viděl před sebou tu starodávnou myslivnu se šindelovou střechou, bílý sloupek komínu kouřil modravými kroužky do jasného obzoru, slyšel vodu žblunkat v nádvorní studánce, do které lesní pramen stékal dřevěným korýtkem. Z daleka, z daleka doléhal k němu nehezký, ale ve vzpomínkách nyní nevýslovně milý skřek modrolesklého páva.

Hejna perliček, stáda slípek, mračna holubů, zelené stromy, zahrada, aleje třešní, lesů stinné samoty, pasoucí se stáda bravu pod lesem, dole mlýn a k mlýnu potok stříbrný, modré nebe nad hlavou – uprostřed květů, obilí a luk, takový byl její život, takový byl její ráj. „Ó, u nás je krásně na jaře!“ – vzpomněl si na její vlastní slova a na její nadšení v očích, s jakým z prsou vydechla tu jednoduchou větu. A jak krásna musí být teprv zima kolem nich! Všechno pod sněhem i stromy i lesy a jenom ta šindelová střecha jako budka leží na polích a ten komín bílý kouří do modrého nebe. I na tu světničku se pamatoval, ve které asi tráví nyní dívčí svoje sny. Jako hoch se Stašou nejednou vešel i tam a dobře se pamatoval na světlé, čisté její ovzduší. Bývala plna dětských hraček, starodávných obrazů a jakási tajeplná něha milovaného útulku tkvěla tam i ve vzduchu. Bůh ví, je-li tam posud tak, jsou-li tam posud ty stolečky malé prostřené červenými, na pokrajích pestře květovanými šátky, – visí-li tam posud ta černá, věky sešlá, starodávná Panna Maria, a ta lůžka jsou-li tak posud čistě do běla prostřená jako tenkrát za dětských jeho let… Tenkrát tam bývaly její sestry, všechny krasavice štíhlé a jemné, jen Gusta byla veselá a ostrá… A ta stará Marta s brejlemi na nose, s usmívavou šťupkou na scvrklých rtech, které vždycky do prstů brala a tolik se usmívala, ta je posud živa? Jak jej vždycky vítala, jako svého do klína jej brala a v kuchyni nejčastěji máslem a medem jej častila. Stanislav v síni připravoval šavle, flintu, prach, hladil psa, rovnal na sobě řemen, na kterém už zavěšený měl starý, rezavý, myslivecký nůž. – Ozbrojil i Ríšu a tak šli, vyběhli do lesa a hnali útokem cestou vzhůru; přepadali křoviska divokého bezu a na kusy je rozsekali rezavými šavlemi, až se zbraní tekla zelená jejich krev. To byl jejich nepřítel. Sotva s jednou armádou byli hotovi, útokem hnali zas na druhou, třetí, čtvrtou, keř za křem přepadali nemilosrdnými svými kynžály, zašli až do lesa, bloudili celé půldne a večerem teprv vraceli se nazpět. Poděšeni tmavými, černavými tvary příšerně jak drápy rozpjatých stromů, přestrašeni báchorkami, které doma slýchali i mimo dům o lesních mužích, divých ženách, trpaslicích, skřítcích, hastrmanech a nejvíc o hrozné té klekánici, která s hady po skráních místo vlasů přepadá lidi ještě za dne, bez dechu vyběhli vždy z lesa ven a tam si teprv oddechli, tam teprv na sebe se usmáli, kde bylo už světleji. Jednou se tolik opozdili, že i přenocovat musil „pod Komorou“, přišli jej hledat z domu s lucernou a našli jej na postýlce vedle Stanislava v zadním pokoji. Drželi se okolo krku a snili svůj bohatýrský sen… A na to všechno se nepamatovala, to všechno zapřela – – To je divné, usmál se Ríša – –

Byl by si tak vzpomínkami ještě dlouho hrál, kdyby v tom nebyl někdo přisedl.

Byla to stará paní z pošty. Potutelně se usmívala a zase tak jako před půlnocí pohrozila mu prstem.

„Vy – mně se zdá –“ pravila tonem dámy, která si zachovala posud ve všem, v řeči i způsobech památku z barokních dob. –

„Co se vám zdá?“ – ptal se Ríša.

„Nezamiloval jste se?“

Ríša se dal do hlasitého smíchu.

„A do koho, prosím vás?“ – vzchopil se na pohovce, na krku si upravuje límeček.

„Do mne ne,“ odpověděla stará paní a smála se s ním. „Už jste ji vyprovodil?“ dodala se zvláštním důrazem na posledním slově.

„Koho?“ – nutil se Ríša do přetvářky.

„Eh, jděte, – s vámi už není žádná řeč, – už jste oněměl, oslepl, ohluchl, – proč pak netančíte? My jí to neřekneme.“

„Ale, co pořád máte? Vždyť je to ještě dítě.“

„Právě proto hrozím,“ s dojemnou přísností pohrozila mu ještě jednou stará paní svým dlouhým, suchým prstem. „Ríšo, pozor!“ – stará paní vstávala. „Pozor!“ – Ríša se smál.

A odešla, táhnouc za sebou vlečku staromodních černých šatů. „Jen se smějte,“ obrátila se k němu ještě přes rameno.

„Čemu se smějete?“ přistoupila k Ríšovi Cilka a snesla se vedle něho – „nespal jste taky?“

„Milostpaní povídá, že jsem se zamiloval.“

„Ó, Bože, a jak!“ – řekla Cilka a odešla za starou paní.

Za chvíli byl už toho plný sál, že se Ríša zamiloval do Helenky a k vůli ní už nechce tančit.

„Aj aj!“ volaly na něj židovky a s hlubokou poklonou vítaly jej k sobě, když po chvíli za ostatními vešel do sálu. – „Chcete,“ pravila Saba, „já vám něco dám. Helenka ztratila růžu – a my jsme ju našli. – Chcete?“ – a ukázala na dlani krásnou, ulomenou růži, ale bílou. –

„I,“ – žertem obrátil se po ní Ríša, „to je růže vaše – Helenka měla růžovou –“

Židovka vyplázla špičku jazyka a prudce se obrátila k němu zády; ale ihned se zatočila zase zpět a přes rameno pravila: „A, jak on to všecko dobře ví! Vy, povězte nám, ale upřímně, – kolikátá už to bude, ale – pravdu!“

„I dejte mně svatý pokoj, já o ničem nevím.“

K židovkám připojila se ještě Zdeňka, Cilka, paní nadučitelová a ještě kterási dáma z okolí; všechny jako vosy sesypaly se na něho, až jim utekl, hodil na sebe zimník a směje se, odešel domů.

II.

Ríša vedl v Praze velice bohaprázdný život. Poštovní známky jinak nepřilepoval než nohama vzhůru, sirky jinak nerozžíhal než čmáranci o zeď, kalhot jinak neoblékal než obě nohy najednou. Mnoho pil, mnoho jedl, pozdě ráno vstával, pozdě chodil spat, po šest dní si hověl, sedmý den odpočíval. Když si v noci schrupnul, z dlouhé chvíle zívnul, nebo dokonce kýchl, dělo se to vždycky takovým nehorázným způsobem, že se otřásalo nejen stavení, ve kterém bydlel, ale celé pořadí domů v jeho sousedství… Snídal vždy v posteli, na rohlík ještě neviděl, v dřímotu se zas potácel ještě ani neprocit‘, viržinku už kousal, ještě se ani neumyl. Když se konečně přistrojil a z domu se vybral, límec u kabátu vyhrnuje vzhůru, jakoby se cítil churavým, – našel po chodníku, jak chodívají lidé spořádaní, ale zamířil vždy do prostřed ulice, kudy jezdívají drožky a mlékařské káry se zapraženými psy; cestou se pravidelně rozhlížel, neděje-li se někde něco zvláštního: buď že praskla vodní roura, chrlíc z dlažby lidem pod nohy své špinavé proudy, nebo k Olšanům se funus ubíral, vleče za sebou řadu černě oděných mužů a plačících žen za připřaženým nebožtíkem; když nic takového se nedělo, vychrchlal ze sebe spoustu černých slin plných čmoudu a výparů z předešlé noci, nahlédnul do některého obchodu, kolik je hodin, a nebylo-li příliš pozdě, šel dále nahoru, zakouřit si v šírých polích. Nikomu se nevyhýbal a zdálo se, že každý musil vyhnouti se jemu. Před kostely nesmekal, doma se nemodlil, peklo pro něj neexistovalo a nebe už po jedenadvacet let svého života hledal zde na této zemi. Ve společnosti lhal, až stydno jej bylo poslouchat, zákonů nectil a žádný řád na světě mu nebyl dost svatý, aby si z něho neztropil šašky.

Na venek si chodil Ríša ‚civilisovaně‘: stojatý límec à la Cosmopolite, Don Pedro nebo Chévalier, bílé, vždy čisté, z rukávů povystrčené proužky manžet kolem malých, dobře vymytých rukou, kravatu vždy za zlatku, tvrdý, černý klobouk s dírkou, boty s nízkými špalíčky a uzounkou špicí, černou hůl s bílým kostěným knoflíkem, – ale ani to nebylo dílem jeho. Jeho zásluhou bylo pouze, že dary ty přijímal a chodil právě v takových šatech a límcích, do jakých jej oblékala matka a celá jeho přízeň. – On sám dovedl si koupit jenom pivo, cigaro a hůl.

Špinavý nechodil ani v Praze, ale jeho zásluhou ani to nebylo. Hned v první den svého příjezdu do Prahy byl na nádraží neobyčejně vřele uvítán známou jednou osobností z mladších let, která mu až do smrti zůstala věrna a pro kterou nevěděl jiného jména nežli Náhoda. Jakmile seskočil s vagonu, přistoupila ihned k němu, vzala jej kolem krku a po několika prudkých hubičkách na šťavnaté jeho rty vedla jej hned rovnou cestou do Žitné ulice č. 15., kde už měl připravený tichý, vzdušný byt s rozkošnou dekorací velikého, po starodávnu na šíř zavěšeného zrcadla, lehoučkých záclon a dvou černých, mladistvě snivých očí bezdětné paničky, která pak již bděla nad každým jeho knoflíkem, nad každou skvrnkou, nad každým chloupkem vždy hladce oholených jeho tváří.

Matka nemohla být starostlivější, ani žena pozornější, než byla mladá tato paní. Kdyby jí nebylo, Ríša by byl snad čtrnáct dní chodil o jedné kšandě, o roztřepaných dole kalhotách byl by jistě měsíc nevěděl, v jedněch podvlékačkách byl by snad i zemřel. Ale její krásné, tmavě obrvené oči to byly, které i ve tmě viděly na něm prach, a nebylo dne, aby si Ríšu neprohlédly od vyleštěných bot až po rozházené jeho vlasy. Nebyl nikdy v pořádku. Buď že ve vzteku u košile dírku roztrhnul a jen na jednu stranu připjal límeček nebo za nehty měl černou hlínu, jakoby se byl v noci v zemi ryl. – Mladá paní (muž její sloužil u pošty) z počátku pomíjela jeho vady dobrým úsměvem, divila se, ale nedomlouvala mu. Později však svou milou povahou přivedla to tak daleko, že Ríša se naučil chodit i za ní, roztrženou kravatu přinesl na stůl a kartáč drže v ruce pěkně ji poprosil, nemá-li něco na zádech. Tentokrát neměl. Ale přišel po druhé, po třetí, a mladá paní spráskla nad ním ruce. Otřela si do zástěry růžové své prsty a odvedla jej z kuchyně do pokoje na světlo.

Dala se do srdečného smíchu.

„Člověče, kde jste byl!?“

Ríša se rozpomínal, kde všude byl, mladá paní zatím obracela jej se všech stran jak ženský model, na kterém jsou pověšeny šaty, a přikleknuvši k zemi sepjala nad ním ruce poznovu. Ríša byl blátem zastříkán hůř než drožkářská kobyla.

„Kde jste byl?“ hleděla naň mladá paní vzhůru – „bláto máte až na zádech!“

Přejela si prstem nos a vstala.

„Svlečte se, s tím se musí na dvůr. Ode dneška posluhovačka každý den vám musí prohlížet šaty. Nestyděl byste se, tak vyjít ven? Proč neřeknete? Až když máte šaty na sobě, vzpomenete si, že jste se válel někde v blátě –“

Vrátila se ze dvora a Ríša se obléknul.

„Pojďte sem!“ – řekla a vedla si jej k oknu znovu. – Vestu měl nedopjatou, zapnula mu ji, kravatu měl šourem, narovnala mu ji. – „Proč pak ji nezapnete za ten plíšek tu, nač pak je? – A vzadu za knoflíček se podstrčí pásek – kolikrát vám to budu povídat? Pak to leze nahoru jak chomout. – A co nedáte pozor, když rozžíháte cigáro? – Jiskry vám lítají za ňadra, košili máte na dvou místech propálenou. A nic nevíte. Kalhoty taky. Tady jedna dírka, tady druhá, ráno si vezmete jiné, tyhle vám musím popravit. – Vzadu přesku máte utrženou, – kde jste ji nechal? – Pořád aby nad vámi člověk stál jak nad malým děckem. – A kde pak máte knoflíčky? Prsa máte rozhalená, co pak je to?“

Knoflíčky – to byla Ríšova nejslabší stránka. Mladá paní už sama mu jich koupila tucet, ale než se týden sešel s týdnem, Ríša neměl ani jednoho. –

„A límeček si vezměte jiný a hned, a manšety, ukažte, fuj!“ – pleskla jej přes ruce – „nestydíte se? Po kom nosíte smutek, že máte za nehty černo, nekydal jste hnůj? – A kalhoty si spusťte níž, chodíte jako matrós. – Ukažte!“ –

Rozepnula mu vestu a sama na jeho těle spustila mu kšandy o tři dírky níž. – „To ví Bůh, jaký jste to člověk. – – – – A kde jste se to pral? Klobouk máte otlučený a celý odřený –“ Pohrozila mu prstem, „takhle přáteli nebudeme, otočte se!“ –

I jeho brady se dotkla a utrhla rukou, jakoby ji had uštípnul; – uškrábla se. – „Jdete se mně dát oholit?! Co pak nemůžete na sebe trochu dbát? – Tváře máte jako struhadlo. – Límeček špinavý, manšety špinavé – ukažte zuby – No, to je dost –“

„Ale to mně přijde všecko moc draho, když mám každý den brát límeček, manšety, to abych ani nejed‘ a pořád jenom seděl u holiče –“

„Neseďte tak dlouho v hospodě, neshánějte kdo ví kde po kavárnách a po vinárnách – a přijde vám to laciněj‘. – Co máte z těch toulek? – Jděte – –“

Tak do posledního pírka jej vždycky obrala, usmála se pak a velká, vzpřímená pravila, aniž se pohnula: „Teď je teprv z vás člověk – jděte, vy ošklivý, a přijďte brzy domů“ – – – – – –

Jak patrno, byl Ríša i lidem na obtíž.

Cíl života byl mu ještě pohádkou. Hlavou sice zvolil si fakultu právnickou, ale jen hlavou a proto, že si vůbec nějaké povolání vybrat musil; srdcem nepřilnul k ničemu.

Z celého svého studia na gymnasiu kromě trochu počtů, kterých nutně potřeboval k živobytí při placení účtů a dobírání peněz, kromě trochu přírodopisu, který mu vystačil zrovna asi na tolik, aby vrabce rozeznal od strnada a slona ode lva, mimo něco z dějepisu, z kterého se dověděl, že byli v Čechách Bojové a na Moravě Markomani, mimo zlomky z fysiky, z které nabyl přesvědčení, že se na základě přesných výpočtů změřiti dají i takové vzdálenosti, jako od Neptuna k Merkuru a od Merkura k Venuši – odnesl si do života jenom první verš Iliady a několik vzácnějších epithet, která mu náhodou utkvěla na mysli. Tak si pamatoval, že bohyně Athéné byla volooká, jakási jiná paní měla stříbrné nohy a Hermes bůh že měl na nohou křídla. – Svého času zajímal jej taky fakt, že bohyně Afrodité narodila se z pěny mořské. – Milostné škandály na Olympu těšily se neobyčejné jeho pozornosti a to byl snad jediný důvod, pro který sáhnul po odborné jedné knize (jmenovala se Mythologie), aby v ní vypátral těch škandálů víc. – Helena podle jeho úsudku musila být velice krásná ženská, ale špatný charakter; proč – nepověděl nikdy, ale byl hrdý na to, že měl o ní svůj vlastní úsudek – – – Aby si ze svých studií neodnesl lásku k některému oboru vědění, o to se už na gymnasiu postarali jeho professoři, o chuť k práci připravil se on už sám.

Ještě tak nejraději by byl verše čet‘ a je dělal. Ale v Praze ani na to mu nezbývalo kdy –

Do devíti hodin spal, do desíti se převaloval, čtvrt hodiny otvíral oči, čtvrt hodiny lezl z postele, do jedenácti se oblékal a po revisi v kuchyni teprve po jedenácté vyšel na procházku. Šel obyčejně za Prahu, někam do polí, kde nebylo tolik hluku a prachu, špíny a sazí. Tu se rád oddával pozorování přírody a potulných lidí obojího pohlaví. – Když na Marianských hradbách z děla vystřelili dvanáctou, nařídil si hodinky (pokud a jak dlouho je měl) a Kanálkou vracel se do Prahy. – Poobědval (k vůli sklepnici zvané „kudrnáček“ obědval u Primasů), šel do kavárny přečíst si noviny, vyčetl z nich, kde se kdo zabil, kde se kdo pochrámal, podle svého právnického úsudku už napřed určil zločinci, dostane-li provaz nebo milosť. Na nejvýš rozřešil ještě nějaký rébus neb koníčka, a byl s týdenní literaturou à jour. Úvodních článků nečetl, o politice soudil, že je to sedmá, ale nejšpinavější velmoc na světě. Z výtvarného umění zvěděl pouze tolik, že Turek na Karlově mostě má na břiše třináct knoflíčků. Divadlo znal z vlastního názoru a nepotřeboval k tomu novin. Kromě referátů ze soudní síně existovaly tedy pro něj pouze denní zprávy a z těch jenom ty, které hned svým nadpisem upoutaly jeho pozornosť. Ostatních rubrik v listech jakoby ani nebylo. Nečetl jich, nestál o ně.

Jinak se v kavárně velice nudil.

Když už nudou nevěděl, co si počít, vstal, šel do herny, přisedl k některému stolku, kde hráli o větší peníze, a díval se. Vyšel-li některý z hráčů, vzal karty za něj, vyhrál mu nebo prohrál něco z jeho peněz, sedl si zase na svoje místo a proseděl tak až do šesti hodin. Teprve, když v kavárně bylo dusno, zaplatil nebo zůstal dlužen za kávu i kulečník a šel na večeři k uzenáři. Po večeři šel buď do divadla, dávali-li balet nebo rytířské nějaké drama, a když toho nebylo, prošel se po Příkopech. Po šesté hodině bývalo tam nejživěji. –

Bavila jej ta světla v řadách mžikající za sebou, nesmírné množství lidu, troucího se několika proudy o sebe, rád se díval na vyříznuté plochy nebes nad hřebeny střech vytečkované zlatými body hvězd anebo se rozpomínal v duchu, kam asi na večer zapadne dnes. A zatím, co vysokým řečištěm ulice davy se hrnuly a plynové lampy nad sebou rozkládaly zlatou svoji zář, za vřískotu píšťalek a hlaholu zvonů, rozlévajících městem večerní své chorály, v rachotu zasklených dveří, otvírajících se a zavírajících v lesklé řadě prudce ozářených závodů, v šumotu sukní a suchého skřípání lehce přešlapujících noh – jako trilek v jednotvárném toku velkoměstského bouření zavzněl mu v duši veselý dívčí smích, který slyšel včera, předvčírem a uslyší i dnes. A noha už sama sestoupila s chodníku na volnější pasáž ulice a odtud šinula se vzhůru k Václavskému náměstí až k tomu místu, odkud vycházel až k půlnoci.

Byly i doby, kdy bouřil den se dne, nejednou přišel domů za bílého rána. Prospal oběd i kavárnu a teprve na večer ubíral se směrem k Olšanům. Po takové noci býval velice smutný, sentimentální, jak říkal sám, a s mladou paní při zatopených kamnech a při čaji, kterým se po včerejšku spravoval, celý večer prohovořil o půvabech domácího, čistě rodinného života.

„Nic to platno není,“ pravil jednou a chytil se za hlavu, „já musím začít jiný život, takhle to dál jít nemůže.“

„Ríšo,“ pravila k němu mladá paní a snesla se co bledý duch na nízké křeslo, přistavené v přítmí ke kamnům. Ríša stál vedle u samých kamen a věsil hlavu. „Kolikrát už jste to povídal? Vy jste dobrý hoch a milý hoch, ale lehoučký jak vítr. Stačí jen malý průvan ze dveří ven a potácíte se s ním. – Beru vás už takového, jaký jste; nepřijdete-li k rozumu sám, já vám ho nepřidám. – A nyní jděte, přineste si stoličku a sedněte si ke mně, jak sedáváte. Chci vám být dnes sestrou, matkou nebo čímkoliv chcete, – můžete mně říci všechno.“

Ríša poslechnul, přinesl si stoličku nízkou a když přisednul, mladá paní milým pohybem ruky shrnula k sobě šaty tak, aby hlavu volně položiti mohl na její klín. Hladíc jej po vlasech, chovala jej při sobě a pravila:

„A teď se mně, Ríšo, zpovídejte, co jste všechno včera vyváděl, kde jste byl, s kým jste se bavil a kde to tak pozdě vždycky vězíte –“

Vískala mu ve vlasech a Ríša vypravoval. –

Krad‘ –

„Krad‘!? – Ale Ríšo, co je to za slovo!?“ a dala se do smíchu. – „Vy jste kradl?“

Ríša přikývnul hlavou a v klíně se jí rozřehtal.

Když už nic jej nebavilo, zpovídal se, ani veselé pitky, ani kavárny, ani třískání sklenic, ani harmonika u Kajsrů – přišel na nový způsob zábavy.– Vždycky prý jej zajímalo vědět, jaké pocity asi má člověk odsouzený k zlodějství, a tak prý to napřed zkusil v malém a nyní že už provádí věc ve velkém –

„Počkejte, já vám ukážu, co už všecko mám. – Teď vám dovedu ukrást už věci“ – dodal, vstávaje se svého místa – „že by to nikdo nedoved‘.“ –

Mladá paní žasla. – Ríša vstal a přinesl jak straka ze svého hnízda plnou náruč drobností, schovaných v kufru. – Vyklopil všechno mladé paní do klína a kleče u ní na zemi probíral se ve svém bohatství. – I tácek na pivo měl, slánku, pepřenku, dámské šátky, stužky, vějíř, jehlici, skleněného jakéhosi psa s uraženým ocasem, plechovou lžíci, vidličku a na konec vytáhl i koketní jakousi zástěrku s nažehleným okrajem.

„To je od ‚kudrnáčka‘,“ – pravil, potřásaje fěrtouškem ve vzduchu.

„Kdo je to?“

„U Primasů sklepnice.“

„Proč jí říkáte kudrnáček?“

„Protože je ostříhaná.“

„Hezká?“

„Ó ja!“ zatřepal hlavou, „taková si chodí čistá, má drobné ruce a je černá jako kocour.“

Mladá paní se usmála.

„– Vypravujte dál.“

Když už ani to mu nestačilo, tropil po ulicích neplechu; chytal kočky, mazal kliky a převěšuje firmy s jednoho obchodu na druhý, z vršovické pivnice udělal moučný krám a z moučného krámu vršovickou pivnici; trhal zvonci u cizích domů a měl největší radosť z toho, když tak vzbouřil celou ulici a za rohem se díval, jak domovníci láteří ze všech stran. V Kanálce sundal všechny hořící lampy a snesl je na jedno místo.

„Ale to vám byla na tom místě zář – jako když hoří.“

Jednu z těch lamp rozžatou pod kabátem přinesl až domů a teprv na schodech ji shas‘. –

Měl opelichalou už portmonku a když si koupil novou, nevěděl, co se starou –

Vymyslil si lesť; zašel k Primasům, peníze přendal do nové a tu starou, roztrhanou, prázdnou poodložil na sousední místo. – Pak vzal pivo a klobouk a přesedl si k vedlejšímu stolu. – Tam číhal, až si někdo sedne na jeho místo a všimne si poodložené tobolky. – Dlouho čekal, až najednou přijde vysoký jakýsi člověk, bradatý jako Jonáš. Sednul a připovstal. – Ríša zmizel za plachtou „Národních Novin“. – Jonáš se přikrčil ke stolu a rozhlížel se za sebe a kolem sebe, nevidí-li ho někdo. Pak opatrně, ruce drže pod stolem, prohlížel pohozenou portmonku. – Ale jen se kouk‘ a portmonka už letěla komusi okolo nosu rovně do kouta. – „Fi,“ s chutí odlehčil si Jonáš a když pak vousy ponořil do piva, zmizelo v něm jedním hltem sklínky půl. – „Kerej darebák si dělá ze starých lidí blázny!“ – zabručel pod vousy a zlostně dlaní si utřel vous – – – Ríšovi se v rukou třásly noviny a už se na Jonáše ani podívat nesměl, aby nepropuknul v smích.

„A včera co jste dělal?“ ptala se mladá paní.

„Včera, včera jsem rozebral celý jeden vozík na Tylově náměstí. – Expressi je tam vždycky nechají přes noc, nikdo je tam nehlídá a tak jsem celý jeden vozík rozdělal. Řetízek jsem překroutil, jedno kolo jsem zanesl na hradby k Nuslím, druhé kolo ke Kravínu a náprava leží v Kanálce –“

„To je strašné, co mně tu povídáte. – Řekněte mně, Ríšo, proč to všechno děláte?“ – pravila mladá paní a nahnula se k němu, jemným dotekem ruky vzhůru k sobě zvedajíc jeho bradu. – „Co, proč to děláte?“ –

„Tak,“ – odpověděl Ríša a to byl snad jediný rozumný důvod, který uvésti mohl.

„A to všechno tak sám a sám?“ – pravila, upřeně mu hledíc do očí –

„Sám.“

„A kdo vás tomu naučil?“

„Taky já sám.“

„To umíte, Ríšo, pěkné věci!“

„Umím.“

„A nikdo vás při tom nezastih‘?“

„Nikdo.“

„A kdyby vás někdo chytil?“

„Šak to je to, že mě nikdo nechytí!“

„A z toho máte radosť?“

„No!“ pravil Ríša a tváří klesnul zase do jejích šatův.

„Ani jste o tom nepřemýšlel, že by vás mohl někdo přistihnout?“

„Ne.“

Mladá paní se zamyslila a chvíli hleděla do tmy –

„Odpusťte, Ríšo, – ale vy jste hrozný darebák –“

„Jsem.“

„A polepšit se nemíníte?“

Ríša se zasmál.

„Kdybych já věděl, jak se to dělá –“

Mladá paní se na chvíli odmlčela a zdálo se, že o něčem usilovně přemýšlí. Ruka bezvládně jí ležela na temeni Ríšovy hlavy a tiché tmavé její oči v přísvitu kamen hořely ve tmě jak zlaté.

„Řekněte mně, Ríšo, co s ní mluvíte, s takovou sklepnicí?“

„S kudrnáčkem?“

„Třeba s kudrnáčkem.“

„A všelicos. Včera mně vypravovala, jak se Berta od Štajgrů vdávala. Tak za Bertou chodil jeden student a měli spolu holčičku. Když dostudoval, – dostal souchotě a odvezli jej do nemocnice. Na smrtelné posteli dal k sobě zavolat Bertu a povídal: „Berto, – mně se o tobě zdálo – já tě nemůžu nechat tak. – Bude-li to vůle Boží a mě k sobě povolá, rád bych, abys po smrti aspoň byla mojí ženou. – Přece ti bude líp, když budeš vdovou – lidé jsou zlí. – Přiveď s sebou Josefku a pater Josef nás tu sezdá. – Tak se mně to zdálo a já bych neměl v hrobě pokoje.“ – To povídal a Berta tolik prý mu za to líbala obě ruce. Přišla s Josefkou a na smrtelné posteli byla svatba. Když je kněz sezdával, všichni nemocní plakali a tomu knězi tak prý jako hrachy krápaly slzy s očí na štolu – A Božena sama se dala do pláče, když mně to vypravovala – –“

Mladá paní mlčela. – Teprv po chvíli se ptala:

„Božena se jmenuje ‚kudrnáček‘?“

„Božena… Plakala a povídala: ‚Ubohé ženské!‘“

„Ba ubohé!“ – opakovala po ní mladá paní a upadla zas v přemýšlení. – – –

Chvíli mlčeli oba. – Mladá paní zdála se být velice rozrušena. – Teprv po chvíli pravila, naklonivši se útrpně k Ríšovi hlavou:

„Ríšo!“ pravila a vzala hlavu jeho do obou rukou, – „kolik je vám let?“

„Mně? Jedenadvacet.“

„Nenapadne vás nikdy, že může být ještě jiný, veselejší svět než je ten váš smutný?“ – – –

Ruce měla horké a slova se jí třásla v hrdle jako v horečce –

Ríša neodpovídal –

„Cosi je ve vás dobrého – a to bych ráda, aby ve vás zvítězilo – jinak jste ale strašně zvrhlý člověk – – Věříte to? –“

„Možná, já o tom ještě nepřemýšlel –“

„Tak přemýšlejte – a mnoho přemýšlejte – bude vám to k dobrému –“

„No šak, – jen co budu mít čas“ – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Netrvalo ani čtyryadvacet hodin a Ríša stál u dveří, klobouk na hlavě a zapaloval si zbytek cigara.

Mladá paní vhrnula se za ním do předsíně a usmála se.

„Kam zas?“

„Musím“ – omlouval se Ríša.

„Nač jste si tedy dal zatopit, když nemíníte být doma –“

„Tak, aby se světnice trochu zahřála –“

„Jděte a už ať vás nevidím. – A co to kouříte za smrady? Fi – Zahodíte to? –“

Zavřela za ním dvéře.

Ríša odhodil cigaro – bylo skutečně odporné. –

Byly zas asi dvě hodiny s půlnoci, když jej mladá paní cítila štrachat se do svého pokoje. – –

Tak zas několik dní po sobě, – až se jednoho dne stalo něco, čeho Ríša sám nečekal.

Navštívilo jej svědomí.

Bylo to jednou po prohýřené noci z rána, když si přisedlo k němu na samý krajíček jeho lůžka. – Ríša ještě spal nebo se tvářil, že spí: strašlivě funěl a tvář měl jakoby zohavenou strašnou bolestí. Jako všechny abstraktní bytosti, zjevovalo se mu i svědomí v osobě ženské a to v takové podobě, o jaké čítal jenom v pohádkách. – Dlouhé rusé vlasy byl jediný její šat. Ozdobena širokým a hustým obočím, hleděla hrozně na něho a přece měkce a vlídně jako samo nebe. – Ríša procitnuv ze spaní a shlédnuv krásnou tu dámu nad sebou, galantně uhnul ke zdi a čekal, co u něho chce podivná ta návštěva.

Svědomí zaklepalo mu na hlavu a na srdce:

„Jsem to já, dobrá tvoje víla!“ – pravila, nahnula se k němu a aby jí lépe viděl do tváře, půvabným pohybem ruky rozhrnula vlasy s čela v zad, jak činívají dívky, když si upravují porušenou účesku.

„Nu,“ promluvila k němu hlasem milenky, – „už mne neznáš? Co jsi včera zas vyváděl?“

„Nic,“ – chtěl se bránit Ríša a zalomcoval sebou na lůžku.

Převrátiv se s boku na bok, dal tím zřejmě na jevo, že se mu chce ještě spát.

Ale dobrá jeho víla nedala mu usnout, přisedla k němu ještě blíž, vzala jej kolem krku a začala mu domlouvat, mírně, ale vroucně jako matka svému dítěti –

„Nač ti to je,“ slyšel Ríša mezi jiným – „vidíš, teď ležíš a stenáš jako Lazar. – Hlava ti třeští, nohy tě bolí, prsa pálí, v hrdle máš jako v pekárně – – není ti toho času líto? mladých, krásných, na marno vyšlých let? Nemáš nic jiného na starosti, než sklenice třískat, křičet a řvát, do rána, do noci pít a pít, děvčata podvádět, peníze utrácet, tlachat, karbanit, lhát a krást, dluhy dělat a zase lhát a zase krást a zase karbanit, – to je celý tvůj život, celý tvůj svět? Takový dospělý hoch, vousiska to má až po uši a takové dětinství vyvádí, – není tě hanba? Podívej se na mě, jak se červenám. – Mám pravdu?“

Ríša se poškrábal na prsou a sám k sobě víc než k ní odpověděl: – „máš – máš, – ale –“

Zamračil se a mlčel.

„Paní!“ zavolal do kuchyně, zaslechnuv tam řinčet nádobím – „přineste mně snídaní, já chci vstát“ –

V kuchyni se cosi pohnulo. –

Zjevení zmizelo rázem. – – – – – – –

Mladá paní se podivila. Teprv osm hodin a už chce vstávat.

„Co je to!?“ ptala se svým vysokým, do diškantu přecházejícím hlasem.

Přinesla Ríšovi snídaní a pohlédla na jeho ztýranou tvář.

„Vy vypadáte!“ pravila se smíchem a vrátila se do kuchyně.

Za chvíli slyšela šplounání vody a mocné supění Ríšových prsou.

Opravdu vstal.

„Co se to stalo?“ ptala se, když Ríša se s límcem ohrnutým vzhůru objevil ve dveřích.

„Hlava mně praští!“ řekl a měl se k odchodu.

„Proč tolik pijete –? Tolik piva do sebe vylít, to musí bolet hlava –“

„Já nepil moc. Do piva jsem jen jazyk namočil a taková bolesť!“

„Jo! Vy do piva namočíte jazyk! Kolikrát, to nepovídáte?“

„Ah! Nic po všem!“ – vzdychl si Ríša a odešel.

Bylo teprve devět hodin z rána, Ríša byl na ulici.

Prostředkem ulice pustil se k Nuslím. Z nuselského údolí vyběhl i na pankrácký vrch a zase dolů a zase nahoru, jakoby ho někdo hnal. –

Na Vyšehradě bilo dvanáct hodin, Ríša se zastavil u první brány.

Byl uřícen, rozepjat, silný, zdravý jeho týl byl přeplněn krví. – Proti jeho obvyklému pohodlnému a vláčnému kroku, – jevil neobyčejnou ráznosť a prudkosť. Zdálo se, že je pevně na čemsi rozhodnut, zarputilá umíněnosť jevila se i v rozkývaných jeho rukou a mírně, ale vzdorovitě nachýlené šíji. –

Mladá paní sedíc po obědě u šicího stolku, slyšela, jak Ríša prudce vešel do svého pokoje. Minulo půl hodiny a Ríša posud byl doma. Ani do kavárny nešel. – Přikradla se do kuchyně a odhrnuvši zlehka bílou záclonku, skulinkou se dívala, co dělá.

A viděla: Ríša právě z kufru vytahoval jakési papíry. –

„Paní!“ – zavolal Ríša.

Mladá paní vešla. –

„Co chcete?“ –

Stál proti ní s jakousi obřadnou zdvořilostí a prosil ji, aby mu zatopila, že chce raději zůstat doma.

Mladá paní mžikla po papírech rozložených na stolech.

Ríša seděl u stolku zády obrácen k ní a pokuřuje z dlouhé své porculánky se zeleným střapcem. Vytrvale přemýšlel.

Když k večeru byl na procházce a mladá paní přišla mu odestlat, nahnula se k malému, bílými papíry pokrytému stolku a usmála se. „Římské právo“ – četla na titulním listě jednoho balíčku, „Pandekty“ četla na druhém, „Německé právo“. – Všimla si i pohozeného papíru. – Byl celý pokryt nevysvětlitelnými číslicemi a jmény.

Za hodinu Ríša přišel domů; byl velice mrzut a ani pro pivo si neposlal, večeři slupl stoje a v přísvitu kamen proseděl asi dvě hodiny.

Teprv k deváté rozžal světlo. Teplem rozehřátých kamen a důvěrnou poesií zimního večera jakoby se mu nastěhovaly do duše jiné, daleko smírnější myšlénky.

„Tak se to patří!“ – pravil. A ještě cosi k sobě zabručel. – Tak jakoby na někoho hřešil –

Vzal do ruky onen záhadnými číslicemi pokrytý papír, zkoumal ještě jednou podivný jeho obsah a obrátil pak na druhou stranu. – Cosi na něm načmáral. To přeškrtl a napsal zase něco jiného – Chtěl ještě něco napsat, ale pojednou jakoby si byl něco rozmyslil, schumlal papír a odhodil ho ke kamnům.

„Co to pořád děláte?“ ptala se mladá paní, přihlížejíc k jeho konání – –

„Ah,“ chytil se za hlavu, „– nevím, kde mně hlava stojí – – Mám moc dluhů!“ rozkřikl se zrovna a pobíhal po svém pokoji. – „Já musím začít jiný, docela jiný život! – Abych nezapomněl,“ zastavil se náhle. – „Přemýšlel jsem o tom celý den. – Prosím vás, nezlobte se, – ale ráno mně už kávu nenoste – – já – já –“

Paní upřela naň oči –

„Nechutná vám?“

„To ne,“ zatřepal Ríša hlavou, – „ale – já musím začít šetřit od chleba –“

„A to chcete na snídaní ušetřit?“

„Na snídaní a vůbec celý můj život musí vzít nějaký jiný obrat. – – – Tak to dál jít nemůže –“

Paní porozuměla a mlčky odešla do svého pokoje. –

Ríša dlouho ještě potom seděl a neustále cosi počítal a psal.

Druhého dne, když Ríša časně ráno vstal a odešel do přednášek (i v tom směru nastal obrat), stála mladá paní nad jeho lůžkem a četla jakýsi kus papíru. Byl zastrčen za obrázkem Panny Marie nad Ríšovým lůžkem a v čele papíru bylo silným písmem napsáno:

V Praze dne 8. prosince 187*.

„Nový program života.“ Ne tak, bylo přeškrtnuto a pak stálo: „Program nového života.“

Četla:

V pondělí: k snídaní čaj (2½ kr.), k obědu polévku zapraženou, maso žádné, příkrm: vajíčka míchaná, tři (15 kr.), k večeři zapraženou polévku se smaženou žemličkou (3 kr.).

V úterý: k snídaní čaj (k snídaní každý den čaj); oběd: polévka hovězí, maso hovězí s cibulovou omáčkou, příkrm žádný (18 kr.); večer: hovězí maso v polévce – zbytek od oběda (1 kr.).

Ve středu: čaj; oběd: česneková polévka, maso žádné, příkrm: knedlíky s klevelovou omáčkou (14 kr.); večer: knedlíky smažené (6 kr.).

Atd. Ve čtvrtek guláš; v pátek marjánková polévka, uzené maso; v sobotu smažené uzenky (po případě maštěné jen brambory); večer maso na paprice nebo na pivě (15 kr.); v neděli: čaj, hovězí polévka, hovězí maso s rajskou omáčkou a knedlíky (20 kr.); večer: beefsteak nebo telecí (po případě vepřovou) pečeni (32 kr).

Paní žasla…

Možné úspory: zbytky od oběda k večeři.

Mladá paní se zamyslila. Postála chvíli na jednom místě, peřinu ještě teplou držíc v rukou a hleděla na určitý bod nizounké pelesti, po které klouzalo zamhlené, sinavé světlo rána. Nesmála se. Jen lehoučký, zcela nepatrný stín úsměvu protáhl levou stranou heboučké její tváře a zemřel pojednou v záhadném jakémsi výrazu vzpomínání. – Pak se najednou vzpamatovala, – přisedla náhle na lůžko a hleděla upřeně oknem do zamženého nebe – – – „Divný člověk“ – pravila nahlas a strhla oči s nebe. – Zarovnala zas Ríšův jídelní lístek za Pannu Marii a umínila si, až přijde Ríša domů, že se ho zeptá, co to má všechno znamenat. –

Mladá paní přesvědčila se o tom hned, když Ríša přišel z přednášek a pod paždím si přinesl cosi v papíru zabaleného a těžkého; když to na stůl postavil, zahrklo cosi v balíčku jako plech. –

„Co to nesete?“ – ptala se mladá paní, pohlížejíc za ním otevřenými dveřmi z kuchyně.

„Kamínka.“

„Jaká kamínka?“

„Petrolejová kamínka – s karamádem budeme si na nich vařit obědy a večeře.“

„Vím už, – zapraženou polévku – míchaná vajíčka – klevelovou omáčku – –“

Ríša se ohlédnul po Panně Marii a usmál se.

Mladá paní hleděla přísně.

„– A vy myslíte, že vám to dovolím? – Teď si zas pěkně kamínka spakujte a odneste, kde jste je vzal. Tady mně smradit nebudete a jinde si dělejte co chcete. – Co vám to zas napadlo!? Máte rozum? – Kdo myslíte, že vám bude dělat ty marjánkové polévky, knedlíky a smažené žemličky? Vy?“ – zasmála se hlasitě.

„– Já ne, ale karamád umí a žije tak už půldruhého roku –“

„– Jděte si tedy ke karamádovi a žijte si taky tak. – Ale mně tu s petrolejem čadit nebudete – Kde jste to vzal?“ – ptala se už mírněji, ukazujíc prstem na rozvalená kamínka. –

„– Koupil jsem –“

„– Ríšo, vy jste trotl, odpusťte mně to, ale vy nezasloužíte, aby vás člověk dobře pojmenoval: zdali pak jste si rozvážil, co děláte? –“

Ríša neodpovídal.

„– Vy chcete opravdu podle toho žít?“ ukázala na Pannu Marii.

„– Musím –“

„– Musím – – a vy si myslíte, že to vydržíte?“

„Vydržím.“

Mladá paní chtěla odejít –

„Tož tedy vařit nesmíme?“ – ptal se za ní Ríša.

„Tady ne,“ – pravila mladá paní, „když máte karamáda, zaneste si to ke karamádovi a přijďte mně povědít – jaké ty knedlíky byly – – –“

„No šak“ – odpověděl i Ríša veseleji a aniž se urazil odmítnutím mladé paní, sebral zas kamínka a šel s nimi ke karamádovi. –

Mladá paní neznala dobře Ríšu. – Ríša žil skutečně tak, jak přislíbil. S umíněností tvrdých povah zanevřel na sebe a asketicky přidržoval se amortisačního svého systému. – Nepokojné stádo svých výpočtů byl by udržel v dobrém pořádku, kdyby nebylo nepředvídaných výdajů. – Ale i tu si vymyslil případnou lesť. Tam, kde žaludek zradil jeho, ošidil zas on jej a tak ve vzájemném taškářství i shodě žili oba spolu po celé dva měsíce.

Karamád vařil, Ríša jed‘ –

Vytrvale seděl doma.

Na jeho stolku hromadily se knihy, básně, romány, přednášky, poznámky –

Stopy těch studií pozorovala paní i na jeho stole.

Nebylo žádné pochybnosti o tom: Ríša opustil tuto zem a dával si dostaveníčko s Musou. –

Vyhledal nejlepší svou báseň z gymnasijních let, opravil ji, přepsal a čekal na odpověď v listárně redakce jednoho listu. „Vánoční růže“ jmenovala se jeho báseň. Čekal týden, čekal čtrnáct dní a když uplynul měsíc, číslo týdenníku vypadlo mu pojednou z rukou. – Ještě téhož dne našla paní na jeho stolku celé číslo illustrovaného listu, rozevřeného právě na té straně, kde červenou tužkou zaškrtnuto bylo následující místo: „Vánoční růže“ račte nás navštíviti v redakci.

Neřekl nikomu nic, ustrojil se i novou kravatu si vzal a s trémou šestnáctiletého dítěte zaklepal na dvéře sedmé velmoci. Představil se a do posledního okamžiku svého života se potom pamatoval, jak se pod ním třásly tenkrát nohy, v hrdle vyschla poslední vláha úst – – Když redaktor uslyšel, že je autorem „Vánoční růže“, stiskl malou jeho ruku a posadil si jej naproti sobě. Pochválil jej – liboval si rozhodný jeho talent, i na rameno mu poklepal – – – – ale pak mu v básni napočítal tolik chyb a tolik zbytečných, „nedosti správně volených slov“, že mu Ríša vyškubl „Vánoční růži“ z rukou a praštiv svým talentem o zem, v sedmé velmoci se víckráte neukázal. Básnil sice později ještě, ale už jen sobě pro radosť a dost. Jediné místo, kde uveřejňoval své básně, byl mramorový stolek v kavárně: když odcházel, zbývalo tam vždycky po něm několik nakousnutých čtyřverší. –

Číslo illustrovaného týdenníku zmizelo se stolku a paní už se nikdy nedopátrala výsledku jeho návštěvy. Jen toho si všimla, že všechny básně, romány, přednášky ležely zas v koutě na zemi.

I reformování společnosti se chyt‘. Dal se zapsat do Moravské Besedy a první jeho starostí bylo, shodit starostu i s výborem dolů.

Ani tu nebylo známo, jak pochodil. –

Zdálo se, že ku konci mu zbyla jedna jediná, opravdová snaha: zbaviti se dluhů. – Nikde se neukázal a když si jednou za čas poslal pro litr piva, po druhé sklenici cítil se bytí opilým.

A už ho nikdo ani doma nezastal.

Vysedal v Akademickém spolku nebo na nádražích v čekárnách se ohříval, aby nemusil topit. Domů chodil jen spat a časem nejedl vůbec. –

Na sklonku druhého měsíce objevil se Ríša v kavárně.

Známí jej obstoupili a zhrozili se ho.

Býval plný, červený, zdravý, nyní přikradl se ke stolu jako stín. Žlutý, oči žluté, čelo žluté, ruce žluté, vychrtlý jak pes, rty z vosku.

„Člověče, co děláš?“ pravil k němu od kulečníku karamád jeho Vlček. – A přetíraje tago křídou, hleděl mu do smutných očí. –

Ríša přeložil zvadlé nohy a rozhlédl se po kavárně tonoucí jak v mlhách pod strašnými spoustami kouře. V dýmu se zvedala a zase padala dlouhá, lesklá tága.

Vlček doslechl o amortisačním jeho systému. Přisedl si k němu.

„Jsi čistý?“ ptal se šeptem.

Ríša přikývl hlavou.

„Docela?“ ptal se Vlček, přitisknuv k sobě tago.

„Docela.“

Vlček stiskl Ríšovi ruku a přistoupiv ke kulečníku, měřil jedním okem posici rozestavených koulí. –

Na druhý den přišel Vlček k Ríšovi, ale nezastal ho doma.

Objevila se mladá paní.

„Kde je Ríša –“

„Není doma.“

„Kde je?“

„Nevím.“

„Ale včera mně povídal, že bude doma.“

„Mně taky –“

A mladá paní vypravovala Vlčkovi, proč Ríša není doma.

„Včera přišel za ním sklepník z kavárny Union.“

„Melichárek?“

„Tak nějak se jmenuje –“

„A co chtěl?“

„Peníze!“

„Ale Ríša povídal, že je čistý –“

„Čistý – ale na Melichárka zapomněl. – Objednal si jej na ráno – dnes si přivstal a utekl.“

Vlček si hvízdl, mladá paní se zasmála. – – – – – – – – – – – – – – – – –

Ríša v hloubi duše zaplakal…

Na večer přišel domů, povzdechl si, z kapsy vytáhl medicínu a postavil ji před sebe –

„Ja, ja!“ – a od srdce si zaklel. „Hlad trpět, nemoc na sebe uvalit a – – –“

Zavolal mladou paní a zase jako přede dvěma měsíci s obřadnou zdvořilostí ji požádal, aby mu ode dneška nosila zas ráno kávu a vůbec všechno aby zařídila tak, jak bývalo.

Když osamotněl, sáhnul za Pannu Marii, menu roztrhal a přednášky odkopl, až zaletěly hluboko do stínu lůžka. – Večer, když jej přišlo těšit svědomí, prudce vstal a ukázal mu dvéře.

A žil svůj starý život dál.

„Teď už je mně všecko jedno!“ pravil s tupostí fatalisty, který čeká už jenom na zázraky, a nezaplatil ty dluhy, na které byl ušetřil. Všechno nechal při starém.

Dobrá jeho víla stála u dveří a hořce plakala.

Ríša jí neslyšel –

Zase po šest dní si hověl, sedmý den nepracoval – a každým okamžikem svého života dokazoval, že z něho,asi nebude nic – – – –

Je celá ještě řada otázek, které nutně žádají odpovědi.

Měl Ríša přítele? –

Měl jednoho, ale půjčil mu tři zlatky a bylo po přátelství. –

Miloval své rodiče?

Velice.

Ale nevím, jak by to dopadlo, kdyby mu byli jeden měsíc poslali místo 50 jen 40 zl. –

Jaké byly ostatní jeho názory, jaké náhledy o tomto i onom světě? – Za první, za druhé, za třetí? –

Je mi velice líto, ale Ríša neměl žádných. – Politického smýšlení byl sice radikál a demokrat, ale to jenom proto, že lidi s penězi vůbec nemohl vystát. – Nenávisť tu sdílel už od té doby, kdy otec jeho sídlil v Ostrovačicích a školní mládež rozdělena byla na dva tábory: tábor „bělochů“ a tábor „černochů“, k „černochům“ patřil on – „bělochů“ přezdívali panským dětem. Obě ty strany týraly se navzájem kameny i slovem, a to byl také jediný důvod, proč i později, kdy otec jeho nabyl jmění a Ríša sám avanžoval na panské dítě, do smrti už věrně stál při praporu demokracie a radikalismu. –

Andělé strážní české literatury s rukama sepjatýma budou mě prosit, abych jim přece řekl: „odkud se pro Boha všemohoucího vzal takový ničema, jaké bylo jeho vychování, v jakých okolnostech, v jakém prostředí vyrostl ten charakter, jaká byla půda, z které vyrostlo divoké to kvítí? Jací byli jeho rodičové, jaká jeho bába, pradědek a babička pra-pra?“

Přiznáme se, že bychom ze svého reka rádi udělali podle všech pravidel poslední aesthetiky potomka degenerovaných rací, ale k největší své lítosti jeho předkům musíme dáti vysvědčení to nejlepší.

Jeho dědeček a babička, svým původem odkudsi z valašských hor, byli velice spořádaní a bohabojní lidé. Také jeho pradědečkovi a prabábě nedá se nic na jejich životě vytýkat, leda snad to, že chodili po světě s dřevěnkami a prodávali vařejčky. Také jeho rodičové byli velice slušní lidé. Právě po těch zdědil jmenovitě ty vlastnosti, které se na něm jaks taks ještě hájiti daly. Po otci to byl silný, zdravý týl a po matce dobré srdce a pěkné černé oči. – –

Já opravdu nevím, kde a jak se ten člověk zvrh‘.

Ještě otázka.

Když tak – abychom užili nejslabšího výrazu – darebným způsobem odbýval záležitosti svého rozumu, v jakém stadiu byly záležitosti jeho srdce –?

Těžká řeč.

Jak sám jednou se vyjádřil, miloval sice, ale „nic nebylo po tom“. – Na každé zástěrce uvíz‘ a za jedním děvčátkem běhal až dvě hodiny cesty.

Opravdově, hluboce, na celý život, nemiloval tedy ještě nikdy? –

Nikdy.

Ale žízeň po lásce měl a žízeň ta byla strašná.

Jediná živá jiskřička, která v něm doutnala, jediné světélko v hluboké tmě. – A kdykoliv o těchto věcech přemýšlel, do duše vkrádala se mu ona teskná nálada mladé opuštěnosti, kterou tak dobře zná útlý svět; dusil ji kouřem kavárny, topil pivem, utloukal kartami a tágem, přehlušoval smíchem bohopustých místností, – ale tím hůř. Sedl a plakal duší znovu. –

Na břehu velikého a záhadného moře zdálo se mu, že za ním leží, musí ležet ještě jiný, zcela jiný svět. Kdo mu jej odhalí? – Prázdnota zela z Neznáma. – A v tom vědomí měkla jeho duše, zprotivily se mu čpavé kavárny, hloupá se mu zazdála hra kulečníku, mysl jeho utíkala daleko, daleko do zapadlých let a srdce jeho se otvíralo tichým vzpomínkám na šťastnější, dětstvím vyzlacený věk. Sladké snění zapředlo jej ve zlatou svou niť. – Poesie rodného kraje sechvěla se k němu a slibovala mu krásné lesy, zelený ráj, květnaté stráně, bělounké cesty, svaté shromáždění dědiny. Ať nechá všeho mudrování, všeho žalování a zajde si tam na to místo, kde bývalo a bude zase jeho nebe. Uzdraví se a veselý vrátí se zpět. – A tak sladce zněla jemná ta řeč, že Ríša prudce vstal, podíval se na datum a škubl sebou odporem.

„Kde pak! – vždyť je zima!“

Na rtech ucítil polibek dobré víly.

„Mlč! Zima je venku také krásná. Vzpomínáš si? – Ráno jsi vstal, jiskřily ledové květy. A venku všechno kolem a kolem všude tak bílo.

Domky, škola, luhy, les, i věž, i kostel, celý kraj byl bílý. A ve sněhu trpělky hvízdaly, strnadi se honili po zasněžených větvích, sníh padal jako stříbro a v uších rolničky ti zvonily – svištěly saně. Nepamatuješ se?“

Ríša se pamatoval…

Spočítal peníze a skřípnuv svoje věci v ryšavý cestovní vak, prvním vlakem z rána vyjel si na venkov. –

Byl právě čas ostatků – v Ostrovačicích slavili ples.

Na plesu byl i Ríša a když se vrátil do Prahy – – – – – – – – – – – – – – –

III.

S Ríšou se v Praze musilo něco dít.

Na tři dopisy z domu neodpověděl, na čtvrtý došel list stručný jako telegram: „Drazí rodičové!“ bylo psáno v první řádce. „Peníze, honem pošlete mně peníze“ bylo ve druhé, a na třetím řádku je líbal a pozdravoval jejich „věrný syn Richard“.

„Peníze,“ mu psali z domu, ale nač, pro koho, marné otázky.

Z domu psali zas:

„Dítě, co myslíš, co děláš, že nepíšeš – zde Ti posýláme peníze na cestu, svátky jsou na krku, přijeď domů“ – – –

Ríša nejel, nepsal.

Nebylo daleko do velikonočních svátků. Studenti ujížděli z Prahy, po „A-B“ v Brně procházelo se jich už několik.

A Ríša posud nikde. Děvečka den co den stála na nádraží a v davech z perronu se tlačícího lidu vyhlížela jeho kulatou, půvabně v ramenou zasazenou hlavu.

Ríša nikde.

Maminka už spínala ruce, otec, krátký, otylý muž s věčně vyhrnutými rukávy a bílou zástěrou, vážně přemýšlel už o tom, kdy by měl zástěru odvázat, rukávy shrnout a zajet do Prahy, co přece ten čertův kluk dělá.

Než rozvázal tkaničku od zástěry, sběhlo se něco jiného.

Na adressu tatíkovu došly tři pozoruhodné dopisy od tří různých stran, které patrně velmi dobře znaly Ríšu a Ríša je.

První byl od číšníka Melichárka a začínal: „Uznáte, mnohovážený pane, že nemohu…“

Druhý byl od vinárníka v Žitné ulici, kam Ríša chodil před polednem „na tichou“. Dopis končil: „Doufám, že neodepřete mé žádosti náležitého ospravedlnění a vyhovíte laskavě mé prosbě. Tímto se uváděje v laskavou Vaši známosť, činím Vás pozorna na veliký svůj obchod s vínem, který ctěné nabídky se strany Vaší vyřídí s největší ochotou a správně.“

Třetí dopis (soudě dle prudkého odplivnutí Ríšova otce byl asi nejurážlivější) byl podepsán nájemcem hostince Concordie, kde byl Ríša dlužen za 150 obědů.

Ti všichni doufali v rychlé a správné vyřízení své žádosti.

Úhrnná suma potácela se kolem 200 zl.

Otec i matka podávali si neobyčejně krásné a zdvořilé ty dopisy z ruky do ruky a shodli se v úsudku o svém synovi, že… ale to zůstat musilo rodinným jejich tajemstvím.

K dovršení bídy ještě téhož večera, kdy došel poslední list z Prahy, podepsaný Jindřichem Krásou, majitelem vinárny, přišel k nim do hostince mladý, holobradý hoch s tenounkým krkem, špičatou bradou a s tou zvláštní jemnou, bílou pletí panských hochů, které Ríša tolik nenáviděl už od dětství.

Jmenoval se Peka. Na gymnasiu býval spolužákem Ríšovým, nyní jeho kolegou na právnické fakultě. Na gymnasiu srazili se jen jednou, ale srdce svoje otrávili proti sobě na celý život. Běloch potkal černocha s jakousi židovkou a udal to před tváří všech soudruhů. – Černoch počíhal si za to na Špilberku na nenáviděného bělocha a vydřel mu z úst dohořívající zbytek cigara. V průvodu dvou svědků, jemu věrně vždycky po boku stojících černochů, položil zbytek cigara před profesora na stůl a obžaloval bělocha…

Pekův příchod neznamenal tedy mnoho dobrého.

Ríšův otec byl rád jeho návštěvě: zavedl jej do zvláštního pokoje, pomohl mu z krásného svrchníku s rukávy podšitými červeným hedvábím, oba zasedli si vedle něho s obou stran a začali se vyptávat, co přece „dělá ten náš kluk“ –

Peka vypravoval.

Předložili mu zmíněné tři dopisy. Peka se dal do smíchu, který prozrazuje víc, než je pravda.

Vyšlo na jevo, že Ríša nejen dělá dluhy, ale bydlí u jakési paní, mladé a hezké, s kterou se jednou vedl dokonce zavěšen po Dlouhé třídě.

„Má hodinky?“ ptal se Ríšův otec.

Opřen silnýma, až po loket vyhrnutýma rukama o rozkročená kolena, opásán bílou zástěrou, ve tváři spocen, červený jak flanel upřel na Peku oči, kterým se tento rád vyhnul.

„To nevím,“ pravil Peka, pohrávaje si na stole kouskem rozdrobeného chleba. – „To opravdu nevím, to vám nemohu s určitostí říci, ale mně se všechno zdá, že nemá.“

Krásné, černé oči Ríšovy maminky polily slzy, brada scvrkla se jí v trpkou křížalku, otec odlehčil si děsnou jakousi poznámkou –

Bylo ticho.

Ríšův otec, hledě z blízka do země, přemýšlel.

Maminka tiše topila slzy do modré zástěry.

„A jak pak učení, jak pak to mu jde?“ ptal se tatík.

„To nevím,“ pokrčil Peka špičatýma, jako bidlo vystrčenýma ramenoma a suše zakašlal. Po jeho jemném, několika chloupky pokrytém horním rtu zavlnil se úsměv útrpné samolibosti.

„To nevím, do přednášek nechodí a s ním já nechodím.“

„Co-o?“ křikl na Peku hostinský a svoje hrozné, telecí, z důlků vytlačené oči přistrčil jak hlemýžď až k němu: „co-o?“ řvaly zrovna ty oči, „do přednášek že nechodí? – A co tam teda dělá, ničema?“ zachroptěl nahlas.

Peka srazil hlavu mezi nadrchaná ramena a dal se zase do takového smíchu, jakým se smál před chvílí.

„Píše básně,“ pravil pojednou.

„Náš kluk že píše básně?“

Vytlačené oči vrátily se do svých důlků, ruce chytly se nervosně kolen a masitými, pootevřenými ústy škublo cosi dvakrát, co nemohlo ven.

Nešťastný otec! K němu na stravu chodil také jeden takový, co psal básně; studoval v Praze, se studií sběh‘ a stal se písařem u jednoho advokáta v Brně. U nich zůstal dlužen čtyřicet zlatých za stravu.

„Jaké básně, prosím vás?“ ptal se Ríšův otec, jakoby se potěšiti chtěl ještě tím, že nedobře rozuměl.

„No, básně – písničky, jak vám to mám říci?“

„Ježíš, Maria, Josef!“ zašeptaly tiše masité, až do modra přecházející rty. Tatínek i maminka tiše sepjali ruce a oněměli na dobro. Už se ani nevyptávali, lekali se Jobových těch zpráv.

Večer, když Peka odešel, v kuchyni bylo soudno. Ríšův otec rozbil půl tuctu talířů, porcelánovou mísu a do putýnky s vodou kopl tak, že se rozložila v hromádku úzkých prkének s obručí převálenou přes ni. Ríšova maminka, malá, buclatá, nesmírně příjemná a milá, posud jako děvče zachovalá osůbka, stála na jednom místě kuchyně a se slzami v očích ani neviděla před sebou klečící děvečku, jak hadrem vytírá rozlitou vodu. Konečně se vzpamatovala, ale jak zmámená posud točila se na jednom místě a nevěděla, co do ruky vzít. –

Tak jí to připadalo, jakoby starý jí všechno vyčítal, jakoby ona za všechno mohla. Křičel na ni jako na cizí a vyčítal jí, kde jaký krejcar podstrčila Ríšovi. Proč jen, proč mu tenkrát všechny ty knihy nehodili do pece? – A proč, proč mu ještě na ně dávali – proč?

„Písničky!“ – zasmál se Ríšův otec – „já ti dám písničky, počkej!“ dodal a odešel do šenkovny narážet novou čtvrtku. – Rány kladivem rozdával do bečky, jakoby do železa tlouk‘.

Maminka jen pokukovala okénkem z kuchyně a mlčela.

Tu noc na sebe nepromluvili, oba byli jako hrob.

Hned na druhý den ráno, jakmile se tolik rozednilo, že vidět bylo na písmo, Ríšův otec sedl ke stolu, odhrnul od sebe zástěru, nasadil si nové péro do dřevěné násadky a psal:

„Milý bratře!“

Pak vstal a procházel se po šenkovně, zlý jako nikdy – –

Třetího dne dostal Ríšův strýc, velebníček na ostrovačické faře, dopis následujícího obsahu:

„Ríša je lump, dělá v Praze hlupoty, piš, co s ním mám dělat“ atd.

Hříchy Ríšovy byly uvedeny v celém rozsahu za sebou.

Byla jich řada nepřehledná –

Když velebníček přečetl dopis až do konce, nechal brejle na nose, smekl sametovou čepičku, podržel ji v rukou obrácenou vzhůru safianovou podšívkou a chvíli tak s milounkým úsměvem starých lidí hleděl do ní.

Dokonával sedmdesátý rok…

Nesnáze otce o nezdárného synka přenesly jej mimoděk do slavných dob mladých let…

Žil tenkrát v Praze, – byl svědkem slavné doby, do které spadala éra probuzení našeho národa.

Ba, co svědkem, on sám byl jedním z těch, kterým dnes by národ obě ruce líbat měl a ještě by zůstal dlužen –

Ty krásné, krásné vzpomínky!

Tak líhly se volně jedna z druhé a za chvíli plna jich byla čepička…

Díval se do ní a byl jako děcko –

Slunce na něj svítilo zamřížovaným oknem, bílá jeho hlava zářila v tichém jasnu refektáře ověnčena stříbrnými chumáčky vlasů. Rty se mu protáhly až kamsi pod uši a v očích už povyhaslých, sivých, poskočily drobné jiskřičky, slily se stranou.

Slzy to byly.

Tak sedě, opřen o voltairovské křeslo hověl si jako na trůně; a před ním táhla léta, tlačily se davy, a vzpomínky – jedna sem, druhá tam, všechny plynuly jedním směrem kamsi zpět, až se zastavily všechny u omšelých bran starodávné Prahy.

Jaká to byla, Bože, jména, s kterými se tenkráte znal a v srdci svém nosil svatou jejich rodinu –

Dnes už na ně vzpomínal jak na legendy světců.

Také tenkrát studoval, také žil, ale – –

A velebníček se dal do tichého smíchu.

Kde pak!

Pro samé „burcování“ národa – – –

Konec bylo studiím. – Chodili skoro od domu k domu, všude tloukli na vrata a kde jim otevřeli, – nevedlo se jinak, než se asi teď vede Ríšovi – – – – – – – – – – – – – –

„Jenže“ – dodal velebníček hned po tom, čepičku postrkuje zase na hlavu – „ten sotva koho burcuje – spíš…“

V tom s věže zazněl zvon.

Byl čas velikonočních služeb božích; sezváněli na cestu křížovou.

Lidé svátečně oblečení trousili se kolem fary směrem ke kostelu.

Služka nahlédla dveřmi, nespí-li snad velebný pán.

Nespal. Byl jako po koupeli.

Promnul si ruce a narovnal na hlavě čepičku. „Dopíšem mu, dopíšem,“ pravil, „a když bude nejhůř, zavoláme si ho sem. Místo piva dáme mu mlčko a místo toulek – nahoře máš mansardu – Tak to uděláme, škoda by ho bylo, hoch se mi líbí.“

A když už před farou byl a předstupoval před chrám Boží, velebníček vzpomněl si pojednou na jedno místo dopisu, kde bratr jeho s hrůzou se zmiňuje o tom, že Ríša skládá také písničky.

Při té vzpomínce velebníček nemohl a nemohl se ubránit horké jakési vlně, která mu zachvacovala radostný dech; neubránil se a usmíval se ještě, když svěcenou vodou se kropil, usmíval se, když rochetku na sebe oblékal a když, přikleknuv k zemi, hlavu skláněl před tváří Boha –

Velebníček se posud usmíval – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

S Ríšou bylo opravdu zle.

Odjezd jeho na Moravu, třídenní pobyt na venkově nepomohl, jak mu slibovala dobrá jeho víla.

Naopak. Od té doby do hlavy jakoby mu někdo hřebík vrazil a ten mu v lebce rezavěl. Všechny myšlénky ssedaly se na něm.

Nevěděl, co mu je, ale cítil, že je s ním zle.

Nebyly to dluhy, nebyly to hodinky uložené do „císařského domu“ – Něco jiného to bylo, ale co, to právě nevěděl.

Praha se mu znechutila, karamádi pro něj nebyli a celý byl jakýsi zmalátnělý, prázdný – sám sobě fádní, protivný, „zvláštní“ –

Tak nejraději by byl býval ještě sám – Bez lidí, bez přátel, na celém světě sám.

Po bývalém jeho veselí, rozmařilé mysli a dobrodružných spádech nezbylo památky.

Známí ho nepoznávali. Nutil se, nutil do někdejší bujnosti, ale srdce při tom chybělo, mysl všechna toulala se jinde. Mluvil jako poslední z neposlednějších, pronášel slova hluchá, věty slepé a jakoby jej tížilo něco, hleděl na podlahu, na roh stolu, všude jinam, jenom ne do očí tomu, s kým právě mluvil.

Připadal si jako lodička vržená do tance vod a veslo si zapomněl urobit k ní. Proud ji hnal, a plavec nevěděl kam. Rád by se zastavil, chytil se břehu, ale trávy se trhaly, vlny hrály s loďkou dál. –

Slavná, těžká, ale krásná doba mladých let. Chvíle, kdy oči slepnou, ústa oněmí, hlava trpí a srdce bije nevysvětlitelnou jakousi úzkostí. Všechen ostatní svět mizí do pozadí a všechno v něm stává se závislým od této první a jediné otázky, jaká je to trýzeň, odkud veliké to trápení. Cítí v sobě sílu a neví, kam se s ní rozlít, nač ji vymrhat, tuší v sobě zář a neví, čemu svěří její blesk.

O tu tvrdou, nepoddajnou skálu tloukl nyní Ríša hlavou, až unaven sklesl vedle ní – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Stavy duše rychle se v něm střídaly. Byly chvíle, kdy chtěl míti všechny lidi svými přátely, na potkání byl by každému ruku tisk‘ a všem se vyzpovídal, jaký je šťastný – šťastný! A hned na to rozdrážděn proti všemu a proti všem, nenáviděl ty, které miloval, posmíval se těm, kterým se dřív zpovídal. Byly mu nepohodlny vniterné ty spory, byl by je rád odklidil, potíral je, dusil v sobě a hřešil na tu patlaninu v hlavě, která se mu přelívala s místa na místo, stále jiná a jiná, a v tu chvíli záviděl zametačům, záviděl drožkářům, veřejným posluhům, všem, kdo šel kolem něho a měl ve tváři jiný život, veselejší mysl, nadějnější zrak. V tom okamžiku cítil, že něco leží v něm, čeho se dotknouti bál, aby se sám toho nelekl, a klopýtal a padal stále přes jeden balvan a nebylo vysvobození od věčného toho zatracení svého vlastního já – – –

Ale přešlo i to a znovu se usmíval –

Vytratil se úsměv a do srdce zasedla zášť –

A byly chvíle, kdy nemyslil na nic –

Život dlouhý vlekl se jak líný had.

A Ríša přál si už jen jedno na světě, aby život rychle ubíhal a týden aby minul jako den, den jako hodina a hodina jako nic. A vůbec všechno aby bylo nic. –

V netuchnoucích těch trampotách ještě tak nejraději zapadl do zastrčené hospůdky a u mramorového stolku poslouchal, jak muzika hrá tu kvákavou, neurovnanou, ale tak divně milou píseň do smutné jeho duše.

Jaký chodil tenkrát domů!

Jak se vznášel tělem i duchem; „rány“ v sobě necítil, duše neznal a srdce zahojené nosil v sobě jako svaté. A cestou Helenka se mu zjevila, smavá a modrooká, – choval ji v náručí, rozveselen do vzduchu jí házel a zase ji do rukou chytal a v loktech pokolíbal, zulíbanou k sobě tiskl na stokrát. To byly chvíle nejsilnějších záchvatů mladé jeho síly, chvíle, kdy se toulal v nadsmyslných krajinách: kdy dělal plány, věřil v zázraky, bořil světy, vodil armády, potíral národy, stával se králem, rozhazoval zlato, lehal v purpuru a býval šťastný v těch halucinacích srdce, stávajících se jemu denní potřebou. I když nikde nebyl a doma ležel neb u kamen svých seděl sám, stačilo jen, aby hlavu položil na stranu, shověl v zapomnění a už snášela se k němu dolů překrásná jakási fatamorgana – – – duše letěla jí naproti a Ríša nebyl už mezi živými –

Ve chvílích střízlivého rozumu nebyl s to si odpověď dát na to, odkud se braly všechny ty sny, kterým poznenáhlu přivykal jak opětovným dávkám narkosy.

Smál se sám sobě, ale po letech často si vzpomněl na blažené ty chvíle rozpjaté duše, a teprve když léta uplynula, věděl, že tenkrát v těch chvílích žil nejkrásnější dobu svého života; tu dobu, kdy duše mladá začíná kvést a srdce otvírá se jako chudobka, na kterou v noci rosa padá a ráno slunce zlaté na ni svítí, osušujíc stopy jasnovidných slz.

Bývají směšni ti lidé, ale jsou k pomilování v překrásném tom světobolu a nejasné touze dětí s tváří dospělých –

Bohužel, byly to jen chvíle –

Jinak potrvala ona děsná, ubíjivá nálada, ve které se lidé topí, tráví, střílejí.

Vzpomněl si na Helenku. – Snad ta je tím vinna.

Ale odhodil od sebe tu domněnku jako sebe nehodnou.

„Takové škvrně mě přece nepřipraví o rozum!“

Vyšel si na ulici a v množství lidu hledal zapomenutí.

Bože, jak se mu protivily ty vlečky, utažené závoje, ohromné hlavy a upjaté pasy, nadrchaná ramena!…

Šel dále.

Přiběhl k němu karamád a ptal se ho, co dělá.

„Nic –“

Karamád mlčel, poskočil s nohy na nohu, aby s Ríšou držel stejný krok, a začal si stěžovat, že si koupil kalhoty – a má hlad – –

Když odešel, Ríša sepjal ruce.

„Jakobych já za to mohl, že si koupil kalhoty! Proč je kupoval, s Bohem“ – pravil nahlas a zabočil do postranní uličky, snad tam bude mít pokoj.

Ale kdekdo jakoby se proti němu spikl. – Přímo proti němu na rohu vyšel vstříc chatrný, nervosní človíček – mající už na svědomí svazeček dosti chatrných, ale upřímných básní. Byl rád, že se s Ríšou sešel. Věsil hlavu, tloukl svým talentem o dlažbu a na konec se přiznal, že kdesi napsali o něm několik hanlivých vět.

„Kde?“ ptal se Ríša.

Vyšlo na jevo, že poeta hany na sebe nečetl, jen srdce jeho plakalo a přiznal se, že se „to“ bojí číst.

„Tak, co mluvíš, když jsi to nečet‘!?“

„Nečet‘, nečet‘, ale já vím, zeje to zlé. A mě kritika vždycky strašně rozčílí.“

„Tak nech básní a piš kritiky – budeš rozčilovat jiné. – Servus – –“ podal Ríša ruku a utekl rovnou cestou na hlavní třídu mezi lidi, aby se mezi nimi ztratil udiveným zrakům básníka.

„Někdo jej praští přes hlavu,“ pravil k sobě v duchu Ríša – „a on se bojí ohlédnout, kdo mu vyťal pohlavek. – Fi, – kde jenom je oprátka na takové lidi!“

K večeru bylo s ním ještě hůř. Zastavil se na rohu Spálené ulice a nevěděl, kam vlastně jde.

Vešel do kavárny, ale ani tam nevydržel, zaplatil a prch‘.

Ani nevěděl, jak proletěl korridorem divadla. Hodil svrchník garderobierovi, číslo schumlal do kapsy a uřícen vstoupil do parterru.

Opřel se o rampu a utíral si s čela pot.

Odehráli ouverturu, opona se zdvihla, začali hrát.

Ríša dlouho nevěděl, co se to na jevišti mluví, co hrají, čí jsou ty rytířské kostýmy a španělské krejsle. Jen tolik se později pamatoval, že jej na jiné myšlénky přivedly rytířské boty starého Šimanovského. Viděl, jak je těžce zdvihal a za sebou vlek‘, jimi dupal a ostruhami řinčel, a Ríšovi zachtělo se takových ostruh a takových bot – – Zdálo se mu, že se v nich musí velice příjemně chodit – – v takových botách.

Ale za chvíli bylo zas po klidu. Zatínal zuby, svíral pěsti, hlavu sem, hlavu tam, nijak se mu nechtělo dobře stát. Předměty zality světlem slívaly se mu před očima, s jeviště neslyšel než ženské a mužské hlasy, výkřiky, vzdechy a těžké ty cápoty rytířských bot. Bestiální pocit! Nedočkal se konce.

Po čtvrtém jednání prchnul z divadla a teprve v hospodě si vzpomněl na útržky toho, co viděl a slyšel. A divil se, proč ta nesnesitelná Thekla, stále tak kňouravá a bolestiplná, po jevišti se svíjí a naříká, jakoby ji hadi žrali v břiše – – – Sotva se jí dušička ještě třásla na pysku a do rukou jí strkali mandolinu… „zpívej, zpívej!…“

Ríša zčista jasna se dal do nehorázného smíchu. Sklepnice se po něm ohlédla a začechrala penězi v kožené své tašce. Usmála se na starého pána, sedícího vedle Ríši.

Starý pán před ním uhýbal –

Přeběhl Kudrnáček kolem Ríši a v běhu štípl Ríšu jemně do tváře – – Ríša potřásl hlavou „Je dobře“ – jakoby chtěl říci – a nezasmál se, nezažertoval, jen posedal a rozhlížel se tupě kolem sebe.

Kromě starého pána nebylo s ním nikoho u stolu –

Byl tomu rád – Přemýšlel o tom, co viděl –

„Byl to kus – a nic to nebylo, svinstvo to bylo“ – promluvil hlasitě, – starý pán uhnul ještě dál – –

Ríša nepozoroval ničeho, mozek jakoby měl červy prolezlý, ti se tam převalovali, natahovali, na chvíli utichli a za chvíli hlodali zas dál.

Z formanky pojednou zahrála muzika do rozmrzelé jeho duše, taková ledabylá, hloupá, neurvalá, ale tak dojemně mizerná, konejšivá – –

U prostředního stolu od pilíře stranou seděli slováčtí studenti. Až posud mlčeli, hovořili. Pojednou se dali do zpěvu. Písně se táhly v měkkých, slzavých proudech nápěvů, přelívaly se z jedné toniny do druhé a jakoby umíraly, tichly tak divně a rázem právě tam, kde konce nikdo nečekal. A pojednou všechny hlasy, co jich bylo kolem kulatého stolu, sypaly se dolů v divokém rythmu čardaše. Ríša stržen spádem ohnivé písně zavýskl si s nimi; pěstí uhodil na stůl, sklenicí o zeď třísk‘ a – hýřil a bouřil a – – –

Nic nehýřil, nic nebouřil, ani sklenicí netřískal, ani nepípnul. To všechno se mu jenom zdálo. Seděl posud jako spečený na jednom místě a posunuje doutník z koutku do koutku, poslouchal: divně se rozléhaly ty zvuky v jeho tesknotách. Slyšel, jak sklepnice křičí „no!“ – a odhazuje od sebe červenou čísi ruku, slyšel, jak kluk volá „poslední pivo“ a jako ve snu viděl před sebou zdvižené ruce Slováků, jak tak za hlavu se točí, nazad zalamují a klenutím „kufru“ se toulají vysoké jejich vzlyky:

„Anička maličká, nekašli,

aby ma při těbě nenašli,

ťú-ú-

Bo ak ma při těbje očujú,

vezmú mně klobúček aj šubu,

ťú-ú! –“

Ťú-ťú-ťú! výskalo v duši Ríšově stále silněji a mocněji, až se pojednou protrhnul oblak jeho snění a Ríša si všimnul, že studenti se už dávno vytratili a on bezmála tu sedí sám u stolu přimáčknut ku špinavému ubrusu, před rozházeným po stole popelem z cigar – – A v duši stále mu ještě zpívala ta teskná, divá píseň Pováží – s výkřikem ještě divočejším na konci: Ťú –

Bylo hodně pozdě už, když vyšel na ulici –

Noc byla jasná, teplá a krásná –

Nechtělo se mu domů.

Odbilo dvě hodiny s půlnoci.

Stál u domu a hledal klíč. – Zapomněl ho. Chtěl zazvonit, ale pustil zvonek a dal se ulicí nahoru okolo Kravína do polí.

Ve světlém tichu zářících hvězd bylo mu volněji. Černé tvary hrbolů a mezí ležely v nočních hlubinách. Hadí sykot skryté železnice hvízdal odkudsi z Nuselského údolí. –

Rozepjal svrchník – tělo měl jak v ohni. Noční chládek ovanul teplou jeho tvář.

Toulal se tak do svítání –

Když se vrátil domů, prudce zazvonil, rychle vyběhl do druhého poschodí, chvatně se odstrojil, chvatně zul a jako obyčejně v spánku hledal útěchy –

Ale odespal noc – a ráno byl zase tam, kde byl den před tím. Tatáž smutná perspektiva dne protáhla se před ním na celých čtyřiadvacet dlouhých hodin.

V hlavě už jakoby se mu rozednívalo, – tak jakoby tušil, že všeho toho pramen leží v líných jeho mrákotách, ale tu můru, která mu na prsou ležela, – nebyl s to odhodit stranou. Tatáž tesknota srdce, tatáž úzkost a nuda, nuda, – pronásledovala jej i dnes. A bylo mu na konec, jakoby se loučil s celým svým mládím, tak starým a k ničemu si připadal pojednou, tak dalekou, ztracenou se mu zdála ta doba první mladosti, kdy jej ještě nic nebolelo, nic nepopouzelo a všechno se polívalo jásavě třpytným světlem kvetoucích jar.

Večer procházel se Ríša po nábřeží ode mlýnů vzhůru k řetězovému mostu.

Stály před ním stromy s pokřivenými haluzemi, – pod ním tekla lesklá, šumem se ozývající Vltava. Tam dál klenul se kamenný most s černými, tichými sochami po obou jeho stranách, jejich allejí tratila se světla kočárů – – – – V západ do temna tlačily se přísné kontury Hradčan – – – vyvýšené hroty malostranských věží trčely do temné výše a svými špicemi dotýkaly se rozmetaných jisker hvězd. – Tajemný jakýsi duch vznášel se v tu chvíli nad Prahou, obrazy dějin stavěly se před oči, cosi jako černé křídlo přeletělo mlčící tou hlubinou zčernalých tvarů – – – Tiše si povzdechnul a prchnul z vážných těch míst, odkud dýchal mráz a úklid svatých míst. Bál se jich – Připadal si ještě méně než nic.

A přece jej ten obraz vábil jako něco, kam se ráda duše utíká a v tichu starých, mlčenlivých stěn – hledá smír.

Nešel domů. Spěchal podívat se ještě na zamilované svoje místo na vyšehradských hradbách. Byl odtud překrásný pohled na Prahu v noci, ne tak vážný, ne tak přísný jako s nábřeží, odkud tmavé ty skupiny terras a věží se mu zdály, že hrozí. S Vyšehradu zdála se mu Praha jaksi vlídnější.

Okna posud jako hvězdičky svítila v temných hlubinách ulic. Vlak v tercích hvízdal z dálky, zvuky města hasly v nočních tišinách –

Milá hra barev obrátila Ríšovy oči vzhůru k nebi. Tam, kde Emausy stály a mraků se dotýkaly vzletnou svojí podobou, rozlévala se a po obloze znovu se slívala rozteklá skvrna zlata – Potřísněna jemně tkanou clonou sinavého zbarvení měnila svou polohu a tvar: hned se sevřela, hned zas roztrhla a pojednou rozškubla se celá a v jasném jícnu daleké oblohy hvězdy zaplápolaly, do rozzářené tůně nebeské dálky měsíc vyploval plný a velký, jen malý ostrůvek mráčku poletoval nad ním, jakoby se vyhříval.

A Prahu jakoby mlékem polil, zaplanula celá v bílém jeho svítání…

Tři čtvrti na dvanáct tlouklo na vyšehradské radnici. Ríša posud se nehýbal a stál na jednom místě, pohlížeje do nebes. Cosi jako tucha lepších dnů lilo se tou září v tichý jeho zrak –, v srdci ucítil nebývalý mír –

Ticho bylo na vše strany a jen hodiny čistě a jemně tloukly za sebou, zatím co hvězdy plakaly v nedozírných výšinách a pod nimi v mracích se motal měsíc – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Nešel hned domů.

Zdálo se mu, že tichými těmi dojmy pokochat se musí ještě v živých snách.

Zasednul proto v kavárně a nevšímaje si nikoho a ničeho kolem sebe, stále ještě jako ztracen ve vniterných svých vidinách, viděl před sebou vzletné obrysy Emaus pozdvižených ku hvězdám, rozlitou onu skvrnu zlata na nebi, svírající a rozlévající se v jícen plný jasné nádhery, a tu Prahu bílou, tu Prahu němou zatopenou bleskem nebeského svítání.

Teskné plaménky ulic blýskaly mu ještě v očích, když ulehal spát.

IV.

Když se Ríša ráno probudil a z okna se podíval, byla venku hrozná metelice. Slunce svítilo a s nebe se sypal bílý déšť.

Zachtělo se mu, vyjíti si do toho nečasu a dát se posypat sněhem, příroda zdála se mu pro jeho stav duše jako stvořena: byl dubnový, bláznivý čas, kdy chvílemi sluníčko jiskří a chvílemi drhne mráz. – Ale než se Ríša rozmyslil, má-li přece vyjít čili nic, zakuklil se znovu do peřin a spal ještě hodinku.

Tu se dvéře otevřely a k jeho lůžku přistoupila mladá paní; zahleděla se chvíli na to velké spící dítě a nevěděla, má-li jej probudit nebo nechat spát. Přišel pozdě v noci, slyšela ho, jak zarachotil ve dveřích klíč, rozezpívala se dvířka a jak s těžkým, dlouhým vzdechem lehl do svého lůžka. Vzpomněla si i na tichý ruch bosých jeho šlépějí.

Chvíli tak postála nad ním vysoká, štíhlá, jedna z těch krasavic, které tváře mají bílé jako sníh a měkké jako peří: jen prstem o ně zavadit a pod rukou se boří jako pěna. Měla tmavé, vážné oči, táhlou tvář, tenký rovný nos a vlasy v těžkém rulíku zavinuty v zad. Nic nehyzdilo čisté, v přísvitu rána modře se lesknoucí její čelo: účes rovnou, vzorně vyměřenou stezkou dělil se na obě strany a ve tmavé houšťce přičísnut vinul se jí v týl. Kolem mladých, mírně rozhrnutých rtů táhl se milý, mateřsky teplý úsměv rozumných žen.

Nebylo to poprvé, co tak stála nad jeho rozháraným lůžkem a poslouchala jeho dech. Nápadná jeho rozervanosť za posledních dnů neušla jejím očím, hlubším ještě v tichém účastenství ženskosti. Kdykoliv jen mohla, buď že se vzbudit dal nebo listonoš přinesl psaní, tiše jako duch zjevila se před ním skoro zavřenými dveřmi podobna milosrdné sestře, která hlídá nemocného.

Dnes přišla s dvěma dopisy, levou rukou držela je po svém boku, pravou se opírala o malý stolek, přistavený v záhlaví –

„Devět hodin odbilo – mohl by už vstát“ – pravila sama k sobě a chvíli ještě váhala. – Ale vzpomněla si, že už večer a předevčírem se ptal, nepřinesl-li listonoš nějaký list, a proto nahnuvši se k němu zaťukala ukazováčkem na promačkaná prsa jeho košile; když oči otevřel, usmívala se nad ním bílá její tvář; táhlé její prsty ukazovaly mu dvě psaní najednou.

„Vstávejte, už je devět hodin pryč!“ pravila, psaní položila před něj na duchnu a tiše jak přišla zase odešla, zvolným, vážným krokem, přelamujíc v chůzi vyžehlené záhyby své sukně.

Sotva se dvéře zavřely, radostné „haló“ rozlehlo se za nimi a postel pod Ríšou zakvílela tak, jakoby náhle s výšky na ni padlo něco těžkého; – když paní pootevřela dvéře, aby se podívala, co se to s ním děje, – měl Ríša hlavu už pod duchnou a na polštáři vyčuhoval z něho už jen chumáček vlasů.

Tam pod peřinou dusil velikou jakousi radosť.

„Pro Boha, co děláte?“ – ptala se mladá paní, když Ríša z pod peřiny jako rozpustilé děcko ukázal napřed jedno očko, pak druhé, špičku nosu a dvě řady bílých zubů naposled –

„Nic – nic“ – a smějící se zuby s řehotem zmizely zas pod peřinu.

„Jste vy blázen!“ pravila mladá paní žertem a usmála se na něj mateřsky.

Příčina prudké změny v Ríšově duši byla velice jednoduchá. – Nepsal mu ani žádný černohlávek, jak přezdíval brunetkám, ani žádná lasička bílá, jak říkal blondýnkám, nebyl to také vláskovitý, elegantně načrtnutý lístek slečny Melanie, která se tak krásně v zimě obracela na ledě a kterou Ríša v poslední době hříšně zanedbal, bylo to jen několik zběžně psaných slov drobného třaslavého písma a několik pádných vět psaných těžkou řeznickou rukou. Krátký smysl obou psaní byl:

„Seš darebák“ – byl smysl jednoho a

„Jsi dareba“ – byl smysl druhého, drobně psaného písma.

Ku konci druhého psaní připojeno bylo ještě několik poznámek, které byly asi pravou příčinou toho, proč Ríša z postele své vyletěl a na paní se smál. Smysl jejich byl:

„Seber svých pět švestek a přijeď ke mně. Otec a matka se na Tebe zlobí. Strýc.“

„To znamenalo: vyhodit Prahu do povětří, zmizet na čas s očí i mladé paní, i slečně Melanii, lasičkám, černohlávkům, Melichárkům a jak se jmenovali všichni ti rychlí a správní dodavatelé svých zboží, jichž saldované účty mu tatínek posýlal jako přílohu.

Ríša se pokusil přemýšlet o tom, z čeho má vlastně největší radosť, zda z uplacení dluhů nebo z vysvobození z toho žaláře, jak říkal Praze, – ale myšlénky se mu rozutíkaly jak mravenci, jedna sem, druhá tam a všechny se stěhovaly pryč z Prahy – ven, tam k bílému kostelu, kolem kterého jako stádo koroptví ležel chumáček nahnědlých střech – –

A všechno shodlo se tak najednou, samo sebou, že se Ríša podivil, jak tak podivně ten život vrávorá. Právě v tom okamžiku, kdy nevěděl už kudy kam, z bizarrního zmatku uliček a bludných cest, – rozevřou se dvířka a – byl na svobodě pták –

Hově si v teple svého těla a radostných myšlének, nevšimnul si ani, jak paní do dveří vstupuje, ani jak vody nalévá a při tom po očku se dívá po něm: dvéře jakoby se nezavíraly, neotvíraly, oči neviděly, uši neslyšely. Ríša jako macek skrčen v posteli, ke zdi obrácen zamyšlenou svojí tváří přehazoval myšlénky, odháněl od sebe jedny, vábil k sobě druhé a na konec všechno i svoji rozmrzelosť i svoji nudu a přesycenosť života svedl na Prahu a její strašný život, který ubíjí, u-bí-jí; – to všecko tlačí člověka za brány ven – a není divu, že pak zatouží po tichých polích, po širokém nebi a rozpjatých liniích zeleného obzoru.

A kde se vzaly, tu se vzaly – pojednou stály před ním dvě modré, pohádkové oči, měkké vlnky vlasů, miloněžná tvář a – pane, nebylo to vyžle. Nezahnal ji od sebe. Nechal ji celou předstoupit před sebe a teplo rozlilo se po celém jeho těle. Na celou, jak byla, se teď pamatoval, bleďounká jak růže vznášela se před ním v blankytu svých šatů a vzpomněl si i na několik těch vlásků, které se jí v tanci odpoutaly z účesky a svým stínem přikryly tenounké její obrví. I ty tři důlky viděl před sebou, jemně vyhloubené po obou stranách tváře a na bradě, ale tak lehce, jen jakoby se tam na tom místě prstem doteknul. A Ríša už se těšil, že ji zas uvidí, jak na ni promluví, co mu odpoví a jak se bude divit, až jí všechno řekne, jak se mu vedlo; na konec jí připomene ten krásný, zimní večer, kdy před domem prostovlasý stál a za ní se díval, jak za hudby rolniček a řehotání koní saně ji odnášely sněhem –

V Praze už dlouho neotálel. Srovnal svoje věci do černého vaku, naházel, kde co bylo, do ohromného kufru, nahoru položil svoji porculánku se snědou cikánkou, vedle ní umístil višňovou svoji trysku se zeleným střapcem a když byl se vším hotov, – přiraziv víko, rozloučil se s mladou paní a s celou Prahou s myslí tak lehkou, jakoby se ubíral z vězení.

Mladá paní viděla všechno a zabolelo ji to.

„Vy tedy odjedete!“ – pravila zasmušile, klopíc oči na zelenou barvu dvou pětek, které jí byl Ríša dlužen za byt.

„Musím,“ – odpověděl Ríša. „Ta Praha by mě zabila –“

„A kdy zas přijedete?“

„Nevím, ale před ukončením semestru jistě – Chci skládat zkoušku.“

Mladá paní se usmála.

Pak mlčeli oba.

Stáli u dveří, paní hleděla do země, Ríša na ni.

„Po prázdninách přijedu zas na celý rok –“

Mladá paní na to neodpověděla.

„A dovolíte-li, vrátím se zas na staré místo –“

Mladá paní se trpce usmála –

„Totiž,“ – opravoval se Ríša, – „nebude-li zde na mém místě jiný –“

A tu mladá paní vyhrnula svoje brvy a obrátila oči k oknu –; pak přiložila ruku k ústům a přetřela si prsty dolní ret. Prsa její sebou trhla, stín ruky přikryl levou tvář –

„Nebude?“ ptal se Ríša, pohlédnuv jí do očí.

Byl sám dojat –

Podával jí ruku na rozloučenou –

Mladá paní neviděla podávané jí ruky, posud si v prstech nevědomky hrála zelenavým papírem bankovek. Jak se zdálo, přemýšlela o něčem, pojednou zavrtěla hlavou.

„Ne,“ – pravila už s netajenou tesknotou v pohledu i slově – „mýlíte se, já již nikdy nikoho do bytu nepřijmu. Není nám toho ani třeba. A pak –“ mladá paní sklopila zas oči a dodala rozhodně: „cizím člověk přivyká a sobě se odcizuje –“

To znělo už jako výčitka.

Podala Ríšovi ruku a náhle rozhodnuta vyprovázela jej až do předsíně.

„Ani mne byste nevzala?“ – ptal se Ríša ještě cestou.

„Kdo ví, budu-li do té doby živa,“ – odpověděla mladá paní sentimentálně a když už před prahem stál, ještě naposled mu urovnala kravatu pod bradou a pravila: „– A jděte už, ošklivý –“ Otevřela před ním dvéře a ještě jednou stiskla malou jeho ruku.

Ríša už hopkal svižným, omládlým jakýmsi krokem a mladá paní posud stála u zábradlí druhého poschodí a dívala se dolů do závratné hloubky schodiště, kde zalehl krok poslední –

Ještě z dola se obrátil tváří vzhůru a potřásl jí rukou na rozloučenou – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

„Dobře je to tak,“ pravila k sobě v duchu, pustila se zábradlí, ještě jednou pohlédla po schodech dolů, jakoby tam bloudil posud jeho duch, a pohnuvši záhyby v zadu o zem přelomené sukně, odešla svým táhlým, zvolným krokem do svého bytu; – zavřela za sebou nedokončený román svého srdce – –

* * *

Byl krásný, jarní den, kdy Ríša opouštěl Prahu. Metelice pominuly, slunce vesele zářilo na červené prejzy střech a štíhlé věže starých kostelů, dlažba pod nohami hřála, ulicemi pofukoval teploučký dubnový vítr.

Ríša rozloučil se s kamennými břehy pražských ulic a v malé půlhodince už rychlíkem letěl na rodnou Moravu.

Jak bylo krásně na té sluncem a zelení jako vystlané cestě k domovu! Oknem střídaly se rozlehlé kraje Polabí, holé i zelené lány, louky, pastviny a stráně, rozlité černými ostrovy lesů; rozkošné dekorace Orlických hor, Ústí, Brandýs, Choceň rozlétly se zase v široké volné rozhledy českomoravských vysočin a za těmi už Morava se klenula hřebeny svých hor, Skalice, Boskovický hrad, Rajc, Blansko, Adamov, známé vísky, známé krajiny, pole a úvaly, zátoky Svitavy, Dráhanské vršiny, kam na potulky vycházíval jako hoch. Minul poslední tunel a v oknech začernalo se Brno. Známé věže, střechy, kostely, černé komíny chrlící kotouče těžkých sazí, kouř v kouři, špína v dýmu, – Špilberk, Petrov, Svatojakubská věž jak černá hůl postavená v masse tmavých výparů, – všechno letělo mu naproti, pojednou zmizelo vše za balvany nových továren a Ríšovi už z blízka zazvonil známý, jemu už od dětství tak milý ohlas elektrického zvonku, jehož tikot mu oznamoval příjezd do brněnského nádraží –

Ríša zmizel v davu perronem se vlekoucího lidu –

A tu hned, jak z nádraží vyšel – potkával známé, ten sestárnul za několik těch neděl, ten ztloust‘, třetí sežloutl, čtvrtý seschl a všichni zdáli se mu jaksi fádnější, vážnější, smutnější, hrubší, než je znal před tím. Podával všem ruce na uvítanou, rozcházel se s nimi na brzkou shledanou a všichni jakoby jej vítali z vážného nějakého nebezpečenství.

Potkal známou, kdysi červenou, plnou a sličnou, – setkali se očima, pozdravil, sklopila oči, odpověděla na pozdrav, ale obrátila hlavu stranou, aby se s ní nedal do řeči.

„No ja!“ – pohodil Ríša hlavou. „Špatně to dopadlo –“

Běh života, proud lidí tekl kolem něho se všemi změnami a převraty, jak je s sebou vlekou měsíce, leta. –

Potkal jinou známou. Vedla za ručičku dítě. Byla vdaná už a velice sešlá. Vzala si vdovce a měla se špatně. Jen ty oči jí zbyly, prořídlé vlasy, brada do špičky, hrud vyschlá, pod očima černé čáry, – zuby se jí rozsedaly, hu, – strašná – – – – – – – – – – – – – – – –

„Škoda jí,“ zastavil se Ríša a díval se za ní. „Dobře tančila a nikomu nevěřila – Až najednou a takhle to dopadlo! Škoda jí.“

Dojmy se honily za sebou. Vzpomínka za vzpomínkou drala se mu na mysl a všechny jej nesly nazpět v chlapecký věk. Na Františkově o prázdninách bosky ještě běhával v primě… V úkrytu zde pod Petřínem potají vykouřil první svoje cigaro. Tam tu dlažbu vzhůru po Kapucínském náměstí šlapával s první svojí láskou. Na Špilberku až nahoře u hradeb na kamenné lavičce odehrály se nejdojemnější kratochvíle dětských jeho románů.

Doma přivítali Ríšu jakoby se vracel z bitvy, kde „naši prohráli“. Maminka zaplakala, otec chtěl něco říci, hledal už k tomu patřičnou pósu, ale než se k čemu odhodlal, Ríša přiskočil a políbil jej jak děvče do tlustých, řeznických jeho rtů. Otec klesl na židli, narovnal třesoucí se nohy pod sebe a nechal si „to“ až po večeři; po večeři odložil vše zas na druhý den a pak zas až na třetí den, až konečně čtvrtého dne v Kobližní ulici ve vinárně řekl Ríšovi několik slov: „Poslouchej, Ríšo – abys nemyslel – to to,“ a zašermoval mu před očima tlustým ukazováčkem s těžkým pečetním prstenem a dodal: „to – to se mně nelíbí – –“ Ještě něco řek‘, ale nebylo to zlé. Ríša setřepal to všechno se své kulaté hlavy a nad světlo jasněji taťkovi dokázal, jak těžký, velice těžký je život v Praze.

Ostrovačice jsou od Brna vzdáleny jen asi tři hodiny silnicí.

Den po Květné neděli byl už Ríša na místě.

Kdo by neznal slavné doby pašijového týdne, krásné poesie velkonočních dnů, provanutých jarními výdechy země, prozářených tichou nádherou velikého nebes vzkříšení. V jeho slávě prvními drny země se odívá a zelená, měkká, až do zlata jasná, čím dále tím krásněji svítí, čím výš se slunce nese a bleskem svým polévá každičkou mez. Kdo si nevzpomene na velikou, němou tu chvíli, kdy zvony zavážou, hlaholy jejich zmlknou a po dědinách rozejde se ona smutně vznešená nálada Velkého pátku, jehož svatosť obveselují pouze ptáci, děti a slunce. Chlapci se u kostela houfují, do řady staví jako vojáci a bosí, s ohrnutými nohavicemi, s kšandami i bez kšand, s mlíčny v zadu, s čepicemi furiantsky sraženými v týl, hlavy napřed, nohy v zad, rázem dvanácté vyrazí od kostelní vížky dědinou a hrkačky v zadu, tragače před sebou po dědině táhnou od horního konce na dolní ohlašujíce tak strašlivým řevem svých nástrojů poledne, tři hodiny na Velký pátek a večer klekání. I ti nejmenší v sukýnkách dostaví se k slavnému tomu shromáždění „zlatého mládí“ a co dechu stačí, krátké nožky zmohou, běží, letí za staršími, brkají o zem, zaslzí, kviknou, přisednou k zemi, chytnou se za palec a zas po čtyřech vstávají a belhavým klusem capkají za ostatními, aby dohnali parádní, slavnostně zdloužený jejich krok.

A na Bílou sobotu po slavném Gloria co radosti bylo po vsi, co křiku a vády na věži, když zvony zase promluvily mohutnými hrdly a široko daleko po zeleném kraji rozlehl se hučivý hlas Magdaleny svaté, které začalo zas srdce bít. Hned slunce bylo veselejší, oblaka jasnější, nebe větší, – ožily chaloupky, zahlučely statky, plno bylo ruchu všady, shonu, chvatu, práce, selky utíraly okna, děvčata žehlila a po celé dědině šířila se vůně teplých koláčů; celá ves kouřila, celá se čistila a chystala k slavnému Vzkříšení Páně. V podvečer kde jaká babička stará, belhavý stařec, dědoušci, sousedi, ženy s dětmi i děti samy, všechno vybíhalo na náves a ve skupinách i jednotlivě ubíralo se k průvodu kolem zdí bílého chrámu. Zahrála hudba, rozehrály se zvony a po dědině nesla se táhlá píseň slavnostního průvodu, který dětmi začínal a stařenkami končil. Vítr províval korouhvemi, čechral vlasy na obnažených hlavách, dýchal do rozevřených úst zpívajícího lidu a se rtů jim stíral nábožné zvuky, po dědině je nosil na všechny strany a klíny střech a přes hřebeny statků do zelených polí zanášel přes mlčící zahrady tam, kde v mizivém modru veliké oblohy hlaholili skřivánci. – – – – – – – – – – – – –

V bílých kotoučích dýmu, řinoucích se z rukou jasně červeným límcem okrášleného kostelníka, v oblacích kadidla pod zlatými nebesy třásla se zlatá monstrance postavená v zahalených rukou stařičkého kněze. Jak to bylo všechno veliké, tiché a tklivé v silném tom nadšení duší i země! Slunce už se ubíralo k západu a v nesmírných výškách hasnoucích sfér havrani těžce plápolali černými křídly, v bílých tvarech oblaků spěchajíce kamsi na západ. Než přeplovali obzor, zmizel průvod v kostele a v akkordech varhan drnčela okna zpěvem a hudbou naplněného chrámu. – – – – – –

Na tisíce vzpomínek se tak stěhovalo do jeho duše a jedny krásnější druhých, kam se jen obrátil, kam zahnul nohou, připomínaly mu dětský věk: tytéž zvuky měli ptáci, tytéž hlasy lidé, děti tytéž hry, – nikdo jakoby ani neumřel, všechno zůstalo při starém. A přece všechny ty obrazy nesly na sobě odznak nebývalé vzácnosti: každý pohyb, každý ruch – i bzučení včel, říhání koní, milý zvuk kovárny – nabýval pro něj nezapomenutelné ceny. Jak mu zas voněly teploučké stáje, lahodily dvory, co života a nevídané krásy viděl v hlasném ruchu lidského konání! Muška kolem neprolétla, aby si jí nevšimnul, dvířka nikde nezavrzla, aby je neslyšel. – Jak mile mu svítily ty bílé zdi statku naproti, jakými to stíny a chladivými tony se plnily jeho výklenky! – Po návsi přejížděli koně a otěže nadhozené nad oblými jejich hřbety zdály se, že hoří rolníkům v rukou jako stříbrem polité. – Koně jako panny nesli hlavy svoje vzhůru, vzpínali se a jakoby se chystali v let, šíříce nozdry srkali do sebe divočící jara vzduch. Co mládí a síly, bujaré krve a vzletu bylo v každém tom pohnutí – – Ten Bundáš od Smržů posud tak vybíhal do prostřed návsí a z daleka už čapkami se stavěl proti kopytům – – Po návsí, ve vratech, v síních, „před našima“ posud tak postávali lidé – Na prahu před domem děti posud tak vyhřívaly plná svoje stehýnka – Pohrabáč plesnivý a starý do dnes zachovával svoje způsoby: nechal hrabání, smekl placatou čepici a přetáhnuv hřbetem levé ruky zamokřené svoje rty – odpovídal na pozdrav – – A za dědinou na stromě, jakoby to včera bylo, tentýž starý Božek visel ve větvích a obíraje housenky, s hůry dolů cenil křivé svoje zuby; vítal Ríšu „k nám“. –

Po Velikonocích jaro teprve rozevřelo zlaté svoje brány dokořán. Luka se zelenala, ozim vzrůstal, od mezi k mezi blýskal se pluh. Pršky obilí, rozeseté rukou hospodáře, zapadaly v rozoraná pole brázd, v zahrádkách se rylo, meze kvetly podběly, z lesů vracely se děti – plné vůně fialek –

Ríša navštívil všechna zamilovaná svoje místečka z mládí. Byla to panská stodola, kde s hochy hrával míč, byla to louka, kde vrbové proutky otloukal a řezal z nich píšťaly, – u každého potůčku se zastavil, kde po dešti stavěl rybníčky, nad každým brůdkem postál, kde z bláta dělal „babky“ a o zem jimi třískal, hrdě se ohlížeje kolem sebe, „jak to róchá“. I k rybníku zaběhnul, kde po hladkém povrchu vody kamínky pouštěl a tiše v duchu počítal, kolikrát který oblázek poskočil po zrcadlové hladině.

Celý rok tak vyplněn míval poesií venkova, na kterou se srdce rozpomíná tenkrát nejsilněji, když zavřeno je v kleci kamenného města –

Naposled navštívil zelené jedno místečko pod lesy, „u studánky“ pod skalou, kde jako hoch chudých ještě tenkrát rodičů kozu pásával. – Na tu dobu nejvroucněji vzpomínal.

Ale bylo ještě jedno místo, na které se Ríša rozpomněl hned jak prvního dne vešel do rodného kraje.

Byla to malá, kdysi jako děcku tak veliká a rozsáhlá a dnes dospělému tak nepatrná zmola pod myslivcovou zahradou – – Sotva se trávník z jara zazelenal, rozkvetly chudobky, celá mladá ves vyháněla tam svoje housata.

Na jednu z těch pasaček – kovářovu Sefku – Ríša obzvlášť se pamatoval a nezapomněl na ni až do smrti. Jakoby to bylo dnes, tak se mu vryly do duše ty obrysy její tváře. Viděl ji před sebou jako živou – slabou a tichou, jak se tak kolem sebe vždycky rozhlížela stále víc po zemi než kolem sebe, jakoby těžká svá víčka ani nemohla pozvednout výš, a bosá, v červené sukýnce, s modravým šátkem přes plavé vlásky, proutkem nadháněla svoje housátka –

„Háj, háj, háj – housátka háj!“ – zpívala si vždycky na výsluní a nožky v trávě, oči obrácené k nebesům – dívala se, jak modrým mořem blankytu táhnou tiché mraky –

„Háj, háj, háj – housátka háj!“ zvoníval stříbrem její hlas. Ach, smutně se vždycky rozlíval smavou zelení země, zatím co kolem ní jak zlaté soudečky se batolila drobná těla housátek.

„Háj, háj, háj!“ jakoby slyšel ještě dnes, stoje uprostřed svých dětských vzpomínek – a bylo to totéž modré nebe, které se klenulo nad nimi tenkrát, bylo to totéž stříbrné světlo, které zahřívalo kdysi dětské její nožičky –

Dnes nad ní zelená se drn a černá chudý, ze dřeva jen urobený kříž –

A ještě když na lůžku ležel, vzpomněl si na smutnou Sefku.

Naposled zašel si Ríša „k šípkům“, odkud volný míval rozhled na celý kraj, vlídný, jakým asi Hermann vodíval kdysi svoji Dorotku. – Tu si sedl a s vrchu se díval na rodnou vísku. Tytéž stohy žlutaly se v dálce, tatáž boží muka o samotě stála v polích, lány, rybníček v topolí, prastará sýpka a na věži z dálky jednou stranou ručičky od hodin zářily až sem –

Noc se sklonila zatím nad schladlou zem. A Ríša slyšel na své posteli zase ty známé, táhlé zvuky trouby, kterou ponocný ohlašoval desátou, jedenáctou, dvanáctou, – při poslední Ríša usnul –

Byly tři hodiny z rána, když se probudil.

Kohout zazpíval mu do oken, druhý z daleka mu odpovídal. Odzvonili klekání, sezváněli na mši a k osmé ráno ubíral se Ríša zas prostředkem návsí k můstku pod panskou stodolou, k lípě, na zelenou mez, k boží muce, na rozlehlé pole, stopy známých cest a na posled se dostal zase „k šípkům“ na pokraji lesa, odkud byl tak pěkný výhled do kraje.

Vzpomínky hnaly jej na známá místa.

V.

Soudě dle nálady, jak naznačena byla pod čís. IV., zahájil Ríša venkovský svůj život dost poeticky. Hlavu plnou fantasie, život bez programu, čas rozměřený jen tak, po světobolu ani památky.

V prvním patře fary měl vykázaný malý, starosvětský pokoj, o kterém se prozatím nedá nic více říci, než že měl dvě okna obrácená k západu s vyhlídkou na bílé zdi kostela, mezi okny pohovku, naproti pohovce dvéře a za dveřmi chodbu zděnou, vybílenou, čistou, ověšenou černými obrazy svatých. Řadou oken, které z korridoru vedly na dvůr, bylo vidět do zahrady a za zahradou na černavý pruh lesů, táhnoucích se vlnovitě k Veveří.

Se strýcem se Ríša stýkal jen v první době příjezdu. Později, neznámo z jakých důvodů, už zřídka kdy. Kdykoliv Ríša sešel dolů, aby si „se strýcem přece trochu pohovořil“, velebníček pravidelně spal. S čepičkou na hlavě seděl ve svém širokánském křesle a spánkem ubíjel poslední okamžiky svého života.

Zdálo se, že Ríša úmyslně volil vždycky právě takovou chvíli, kdy na určito věděl, že s velebníčkem řeči není –

Chytrý ten manévr stařeček brzy prohlédnul.

„Co že se neukážeš za celý den,“ – ptal se ho jednoho dne strýc.

„Nechtěl jsem vás budit,“ zdvořile odpověděl Ríša; velebníček po svém zvyku zadrbal se na levém křídle nosu a dvěma prsty hmátl do rozevřené tabatěrky.

Přiznal Ríšovi pravdu, – šňupec to dotvrdil.

„Však nespím celý den – kde vězíš, že tě nikdy nevidím?“

„To zase studuju,“ namítnul Ríša ještě dvorněji a stařec pohlédnul na něj tak, jakoby věřil a nevěřil –

„Co to máte, strýčku, za obrázek, ten jsem u vás ještě neviděl,“ pravil Ríša, aby zavedl řeč na jinou –

„To je svatý František z Assisi – Co’s ho ještě nikdy neviděl, že ho neznáš?“

Ríša sv. Františka z Assisi znal a dokonce právě toho, na kterého se tázal; ale situace toho žádala, aby se tvářil nevědomým. Přilehnul k obrazu blíž, zamhouřil oči, jakoby jej znalecky zkoumal, a pravil: „tento se mně zdá být jakýsi jinačí –“.

Tentokrát to s Ríšou dopadlo ještě dost obstojně; jednou však, – bylo to hned po svátcích, na den sv. Kvidona – přišel strýc na podivný nápad.

Vešla k Ríšovi Kačka a vyřizovala:

„Velebné pán se dává poróčet a máte sejít dolů.“

Ríša hřmotně obrátil židli a upřel na Kačku zamračený pohled.

„A co chce?“ – ptal se, v ruce drže prohnutou trysku své porculánky.

Kačka mlčela.

„Co pak nespí?“ ptal se nahlas.

„Nespí.“

„A nespal?“

„Spal, ale jenom chvilenku, – je nějak nahněvaný –“

Ríša zavrtěl hlavou, hřmotně se obrátil židlí zase ke stolu a jakýmsi papírem přikryl rozevřené stránky francouzského románu. Vzkaz důstojného pána se mu nelíbil. Nevrle postavil dýmku do kouta, přikryl hlavu černým svým kloboukem a zvolna, jakoby se mu nechtělo, sestupoval dolů.

Vešel.

„Dobré odpoledne, strýčku, už jste se prospal?“ volal hned na prahu, ze široka rozvíraje dvéře, – ale ihned umlknul, když viděl, že křeslo je pošinuto do nejzadnějšího kouta a uprostřed refektáře v celé své výšce vzpřímen stojí velebníček. V levé ruce držel stříbrnou tabatěrku, z pravé se mu na zem sypal připravený šňupec.

„To se mu muselo něco moc nepříjemného přihodit,“ pomyslil si Ríša a mrzutě položil klobouk na psací stůl.

„Poslouchej,“ začal strýc a odmlčel se.

Ríša půvabně se opřel rukou o psací stolek, skřížil v šedé spodky upjaté, svalnaté své nohy a čekal na ostatní.

„Chci s tebou konečně promluvit,“ pravil velebníček a pohnul nevolně ramenoma, jakoby jej pod paždím škrtil šat. To všechno neznamenalo nic dobrého.

„To je doba!“ pomyslil si Ríša, když velebníček pozdvihl svůj bílý prst a zcela vážně zakroutil nad ním hlavou.

Následovala krátká scena, při které Ríša se sklopenou hlavou hleděl na levou svou botu a divil se, kde se mohl tak zamazat –; velebníček zatím přísně mu na srdce klad‘, aby konečně svůj život rozvážil a jednou také – –

„To jsou slova,“ – – – pokračoval Ríša ve svých myšlénkách, „co tu má co dělat slovo ‚konečně?‘“

Velebníček kázal dále.

„Už jsi dost starý chlap, abys měl rozum a cit; rodiče na tebe vynakládají, starostí ani nespí, – chleba od úst si berou a dávají tobě a ty těžce vydělaný jejich groš – rozhazuješ, jen zármutek jim připravuješ, dluhy na ně uvaluješ a při tom při všem na knihu ani nesáhneš – –“

To všechno slyšel Ríša už na gymnasiu a nejednou; slova strýcova proto neměla proň velké zajímavosti.

Než velebníček spustil pojednou bílý svůj prst dolů, jakoby do něčeho pích‘, změnil ton hlasu a potrhuje nervosně pravou rukou, jakoby něco z rukávu vytřepával, slavně prohlásil, že mu podle toho, co o něm slyšel, prorokuje a každý prorokovat musí konec velice bídný.

„Neobrátiš-li, nic z tebe nebude, než pustý darmochleb a věčný světa běhoun –“

To se strýčkovi podařilo: „Pustý darmochleb a věčný světa běhoun. To je opravdu něco, to jsem ještě neslyšel, ale jeho to nebude, zní to jako verš –,“ pravil k sobě Ríša a mžiknuv nedůvěřivě očkem po velebníčkovi poslouchal, co vypravovat bude dál.

Než v tom se Ríšovi nahrnulo tolik krve do hlavy a tolik horka v tvář, že v ostatních údech nezbylo téměř nic; studené jeho ruce začaly se lehce třást. – Strýčkův hlas nesl se jak hrom – a velebníček se vší přísností a rozhodností svého charakteru uhodil jej přímo tam, kde Ríša měl srdce.

„Kdy míníš dělat první státní?“

Ríša přestoupil s nohy na nohu, pustil se stolku a chvatným pohybem ruky dal strýci na srozuměnou, aby posečkal chvilenku, hned že zas bude tu.

„Počkejte, strýčku, přijdu hned –“

„Tady zůstaneš – Kam jdeš –?“

„Nahoru – něco vám ukázat.“

Vzal klobouk a ten tam.

Za hodnou chvíli se zase vrátil, ale ne už sám. – Dveřmi přivlekl s sebou svůj veliký, černý kufřík s koženými popruhy, položil ho na zem, velebníčkovi k nohám a balíček po balíčku vyhazoval ven.

„Vidíte, strýčku,“ – pravil, rozčileně se přehrabuje v rozložených papírech, – „já na to už dříve myslil, než vy jste začal, ještě jsem v Praze byl a už jsem si všechno přichystal, jak pak teprv tu, kde mám k tomu čas, pokoj a chuť –; proto jsem vás taky poslechl a zajel jsem si sem. – Práci už mám rozdělenou, jen se do toho vlomit. Tady máte Římské právo, tady Německé právo, zde Pandekty, Kanonické právo a tady přednášky ze státního účetnictví složitého –,“ s důrazem pravil Ríša a dodal: „a to všechno musím umět slovo od slova, nazpamět, a samé latinské terminy; není to nic lehkého, ale – – konečně – – jen sednout a dát se do toho – Nic se nestarejte – Já taky vím, co může být a co nemůže být – – ale v Praze to nemohlo být. – Vy nevíte, co Praha je – – –“ a házel zase balíček za balíčkem do kufru, „já vím, co mám dělat, myslím na to, kudy chodím, ale,“ zdvihl náhle vzhůru upocenou svoji tvář, – rysy plovaly mu v nejistém, roztrhaném jakémsi výrazu lháře, který vším i posunky a pohledy stůj co stůj přesvědčiti hledí, že tentokrát alespoň mluví pravdu.

„Co ale?“ ptal se velebníček, stoje nad rozevřeným jeho kufříkem.

Ríša skrčil ramena a rozložil nad hromádkou svých přednášek ruce: „Do prázdnin to nezmůžu,“ pravil lítostivým hlasem, „– už vidím, že ne, rád bych, ze srdce rád, ale do prázdnin to nejde; to víte sám, než nepřipraven přijít ke zkoušce, radši nic; po prázdninách ano, tak v říjnu, když denně prostuduju – řekněme jen pět archů –,“ ukázal Ríša na prsty, stále ještě kleče u svého bohatství, – „tož do října s tím mohu být hotov, ale dříve ne. To musíte sám uznat, tak na chvat že to nejde. – Práce kvapná málo platná, to víte sám. – Pak přijde ještě opakování, přehledy – je toho do Boha. – Všechno už přichystáno mám, rozvrh hodin také – jen začít. Ale klid k tomu musím mít a pokoj. A pak –,“ dodal Ríša hazardním, už karamádským jakýmsi tónem, „– to vám, strýčku, musím říci už napřed, nikdo nade mnou nesmí stát, to jsem hned celý nějaký divný. Vy tomu snad nevěříte, ale člověk ztratí hned všechnu chuť k práci, dělá pak už jen, že musí, a co je po takové práci – – To uznáte sám – také jste studoval –“

V tom už byla skryta jemná narážka na to, že strýc také v Praze studoval, se studií sběh‘ a šel do semináře. – Výčitka neminula se s účinkem. –

Velebníček opravdu nevěděl, co by na to namítnul.

A Ríša, aby nemusil už mluvit s velebníčkem tváří v tvář, oči proti očím, které jej svým pronikavým bleskem vlastně nejvíce ničily, – zůstal klečet na zemi, pevně utahuje zase popruhy nad složeným materialem právnických svých studií.

„Nu, je dobře,“ – ušklíbnul se nad ním velebníček a s dobře mířenou ironií potutelného starce dodal: „jen když to máš v kufru –“

„Nic se nestarejte, strýčku,“ utahoval Ríša poslední popruh a zaťav zbytečně zuby do dolního rtu, bolestně skřípnuv husté svoje obočí v několik prolomených čar, zapínal přasku, – „na všechno dojde,“ – oddechl si a oprašuje si s kolenou prach, z hluboka si oddychnul.

Velebníček se odvrátil stranou a bylo vidět, že násilně v sobě potlačuje smích. – Rukou dal Ríšovi na srozuměnou, aby už radši šel. Bílé prsty hrabaly se zase v tabatěrce, stříbrovlasá hlava uhnula se napřed na pravo, pak na levo a nosní dírky žádostivě srkaly do sebe rozkošnou vůni staré tunkabony.

Tím skončil kritický výstup mezi Ríšou a jeho strýcem, nejpalčivější a nejobtížnější den, jaký Ríša vůbec kdy zakusil. Všechny ostatní byly už jen výměnou několika blýskavic, kterým zvláštního jakéhosi významu dodával bílý, vysoko vzhůru pozdvižený velebníčkův prst.

Tak byl Ríša zase ponechán úplně sám sobě, „v pokoji a tiché práci“, ve které ho nikdo nerušil, leda on sám.

Ani se slečnou Tony Ríša mnoho nemluvil. Předně, že k farským hospodyním choval zvláštní jakousi antipathii, a pak proto, že s ní skutečně nebylo veliké řeči. Byla přihluchlá a mluviti se k ní musilo kaučukovou trubkou. Vzdal jí však vždycky patřičnou úctu, jako se děje snad všem farním hospodyním na světě, časem poptal se jí kaučukovou trubkou na stav jejího zdraví a rychle strkal se zase z kuchyně.

Byla to suchá, ploskoprsá panna, která celý den proseděla uprostřed kuchyně, ovázaná, zavinutá v teplicích, a celý den strašně naříkala na bolesti v kloubech; domácnosť řídila jen očima. Měla dvě děvečky, jednu hloupou a přizrzlou (Babuša se jmenovala) ke kravám a ke hrubší práci, druhou Kačku, čipernou, ramenatou, krátkou Kačku, která obstarávala vnitřní domácnosť. Frajle Tony jen seděla a poroučela. Kačka jí nosila vařečku k nosu, dala jí olíznout, je-li omáčka dost kyselá, polívka slaná a teprve, když s jídlem byla spokojena, dala strojiti na stůl.

Snídaní, svačinu, večeři nosila Ríšovi Kačka nahoru. Dělo se tak na výslovné jeho přání, aby „se neustálým tím přecházením sem a tam zbytečně nemeškal“. Se strýcem nevečeřel proto, že velebníček o osmé hodině už spal a Ríšovi zase o šesté hodině bylo na večeři brzo. Odpoledne nejraději studoval na procházce, v přírodě, v lese, pod zelenou střechou hájů listnatých a tu prý mu to ani nestojí za to, aby k vůli hloupé večeři nechal hned všeho studia a běžel domů. Řekl to způsobem tak vážným, tonem tak opravdovým, že velebníček uznale sklonil hlavu a spal dále.

Tak nastaly pro Ríšu nejkrásnější časy, o jakých kdy vůbec snil. Chodil po polích, po lesích, obdivoval přírodu, miloval zahrady, stráně, slunce a s přednáškami pod paždím dýchal čistý jarní vzduch.

V plánu svých studií trochu se přepočítal. Látka sama o sobě ukázala se být nepoměrně větší a těžší. Paměť, kterou přes půl druhého roku nechal na odpočinku, nesloužila mu. „A tak nevím, jak to dopadne,“ pravil k sobě v duchu a pokračoval ve svých úvahách –

„Do října, to bych musil být moc a moc pilný, abych to strh‘. Tak kousek po kousku, to by ještě šlo – ale najednou spolknout se to nedá. – A není to ani dobře. Nic horšího, než učit se a nic neumět, – to měl strýc pravdu – Ostatně, po prázdninách tak jako tak pojedu zas do Prahy a tam už budu vědět, co se dá dělat. Ale v říjnu to nebude, to už vidím, že ne. Zatím se v tom tady okoukám, vypracuju si celou methodu a v Praze už to půjde, jako když bičem mrská – –“

A Ríša zatím hledal methodu, přednášky z římského práva měl vyzývavě rozloženy po stole a několik archů vždycky nosil s sebou v kapsách – Kdyby se ho velebníček náhodou ptal, kam jde, kde byl, co dělá: „– učit jsem se byl“ – a ukáže cípeček svých zastrčených přednášek – „Tady jsou.“

Jednou, když přesycen, předrážděn vnějšími dojmy překročil práh své světničky a osaměl v ní jako ve své cele mnich, unaven sedl si do starodávné, květovanou látkou vyložené pohovky, vytáhnul těžké nohy na židli a ztrnul tak chvíli v příjemném teple sluncem i vzduchem rozehřáté krve.

Nic se ani nehnulo, na dvoře kokrhal kohout.

Pojednou, kde se vzala, tu se vzala, ve snách přichvěla se k němu Helenka. – Měla na sobě krátkou sukýnku, jaké nosívají čtrnáctileté děti, – střevíčky jako na prst, a červené, živé rty v naivní tváři. Divil se, jaký to má útlý pás, malé ruce a milý, velice milý pohled v očích. – I vyběhl hned z pokoje, dvéře nechal otevřeny a přistoupiv k oknu korridoru, otevřel jednu jeho půlku: – hleděl tím směrem k lesu, kde asi stála osamělá myslivna.

„Co asi dělá?“ pravil sám k sobě v tiché své kaplánce, když zavřel zase okno a vrátil se do své pohovky. „Jak se jí vede a pamatuje-li se pak přece na mě?“

Ještě téhož dne šel na poštu na besedu.

Snad se tam něčeho doví.

Cilka, Zdeňka, stará paní, paní nadučitelová seděly v kroužku na pavlači zařízené po způsobu sklenníku, a bavily se.

Na Helenku nikdo nevzpomněl.

Až u svačiny zavedl na ni hovor starý pan Blažíček.

„Co pak dělá Helenka?“ pravil a šourem přes brejle pohledem plným dobrosrdečného čtveráctví pohlédnul na starou paní.

Ríša sháněl v tu chvíli cukr a nahnul se pro něj přes celý stůl; hledal lžičku a měl ji pod rukou.

„Jestli pak si přece vzpomenete na ni, když jste v Praze?“

„Tady ji máte, nevidíte ji?“ ukazovala mu Zdeňka lžičku.

„Děkuji“ – pravil Ríša, bera od ní lžičku a obrátil se ku staré paní – „Co jste se mne to ptala?“ pravil k ní.

„Neslyší“ – usmála se stará paní. – „Vzpomínáte-li si na Helenku v Praze, ztratil jste sluch?“

„Ale kde, ten vám ztratí sluch,“ poznamenala Cilka, odhrnující lžičkou škrabánek stranou, – „slyší dobře, jen se tak dělá, jakoby neslyšel –“

„Ještě jste tam nebyl?“ ptala se stará paní dále.

„Kde?“ –

„A jděte, s vámi je řeč –“

„Co dělá?“ ptal se Ríša už bez ostychu.

„Vzpomíná na vás! – to vy nevíte?“

Asi půl hodiny mluvilo se pak jen o Helence.

Už jí dávno nikdo neviděl.

Jen do kostela přijde jednou za čas se starou Martou a hned jde zas domů.

„To děvče ale vede smutný život, jen co je pravda,“ pravila Zdeňka, poštmistrova dcera, a tak se podívala na Ríšu, jakoby jemu dávala všechnu vinu.

„Mohu já za to, že se tak na mne díváte?“

„Kdo vám co říká? Zavažte si oči, když nechcete, abych se na vás dívala.“

Vypravovalo se dále.

Z Helenky se prý stala učiněná klášternice. Uzavřená jako hrob, tichoučká jak pěna… Dříve aspoň jednou za čas přišla na poštu, teď už ani to ne.

„Od té doby, co viděla vás,“ – pravila stará paní, – „jakoby se světa byla zmizela – to vy máte na svědomí!“ dodala a zatáhala Ríšu jemně za ucho –

Ríša vykradl se do salonu, kde Cilka hrála divokou polku.

Přisedl k ní, poslouchal několik taktů, ale než Cilka přehrála první stránku not, Ríša byl už zas „pod komorou“, divil se její samotě, jak tak může žít, úplně odloučena ode všeho a ode všech, ale měl radosť z ní, že se vyhýbá všemu, co se nesrovnává s její povahou. Zachoval si ji v památce čistou, nezkalenou prachem všedního dne. Vábil jej osamělý ten květ a čím podivněji zněly zprávy o ní, tím svůdnější bylo pro něj pokušení zadívat se do hlubiny té chladné studánky, které se posud nikdo – nikdo nedotknul – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Bylo to hned tu neděli po Veliké noci, kdy Ríša Helenku uviděl zas poprvé.

Viděl ji už z daleka v průvodu Marty, ve strakatině od kostela se hrnoucího lidu. Mezi tisíci a tisíci by ji byl poznal, tak si zapamatoval vzletnou její postavu a lehounký, nesmělý, jakoby nad zemí se nesoucí krok.

„Co jenom řekne, až mě uvidí! Ta se bude divit, kde jsem se tu vzal tak najednou –“

Ríša směle kráčel proti lidem a pozdravuje na všechny strany, blížil se k ní.

Měla na sobě bleděrůžové, v ramenou nadýchané, v pasu černě spjaté šaty a na hlavě klobouček světlý, ozdobený kvítím a stuhami barvy mechu. Řasnatá, v půli přísně sebraná, odtud však směle a svižně vržená sukně šířila se po obou stranách ve dva rozevláté záhyby svobodného střihu, tak že se podobala pohyblivému zvonku.

Pozdravil ji, tiše mu poděkovala, ale –

Po nějakém překvapení, „kde se tu vzal“, „co tu dělá“ – nebylo u ní ani stopy. Ani promluvit se na ni neodvážil, tak jej to zarazilo, prošel mimo a teprve po chvíli ohlédl se za ní. Štíhlá, lehce prohnutá v kříži, šla po boku Marty, nikoho si nevšímala a jak se zdálo, šla rychleji než před tím – –

Když se Ríša dotknul rozpačité své tváře, aby si pohladil knírky, k velikému svému ustrnutí zpozoroval, že má ruku studenou jak rak a tváře mu jen hoří.

Jakoby zdravila jí naprosto neznámého člověka –

Pustil se za ní, ale Helenka už se silnice zabočila stranou pod lípu, vlekouc za sebou Martu, seběhla přes můstek, minula kovárnu, kříž – a ztratila se s Martou v zeleném poli.

Cosi lítostivého pohnulo se Ríšovi v prsou.

Byl krásný, jarní den, v polích ticho, s nebe snášelo se drobné ciřinčení skřivanů…

Ríša dal se po silnici směrem za městečko, cítě jakousi touhu, vykoupat se trochu v bílých paprscích jarní neděle.

Poznala jej, nepoznala, vzpomněla si, nevzpomněla?

„A kdož ví“ – odpověděl Ríša sám sobě dosti nevrle a odložil zatím celou tu záležitosť stranou.

Umínil si: až ji potká po druhé, že ji zastaví a s ní promluví „vážné slovíčko“.

Zatím vysedával doma u otevřeného okna na konci korridoru a kouře ze své cikánky, odplivoval z dlouhé chvíle dolů s okna na hospodářské náčiní svého strýce; přes koruny stromů v zahradě vyhlížel k hřebenům lesů, pod kterými stála myslivna.

Ale minul týden, minul druhý a Ríša s Helenkou „vážného slovíčka“ posud nepromluvil. Potkal ji sice zase, ale Helenka se zachovala k němu ještě urážlivěji než poprvé. Ba zdálo se dokonce, že pozdravu se chtěla vyhnout. Škubla stranou i s Martou, ještě dříve, než jí přišel naproti…

Ríša nadul rty, odfoukl si velkopansky stranou a šel svou cestou.

Po Helence už se ani neohlédl, u okna už nevysedával, bavil se doma svou snědou cikánkou a vůbec vším možným způsobem dával sobě na srozuměnou, jakoby „toho vyžlete“ ani nebylo.

* * *

Měli pravdu v Ostrovačicích. Helenka skutečně žila život tiché samoty a z té ji nikdo nerušil mimo náboženské její svědomí; to jí kázalo, aby se aspoň jednou týdně objevila před tváří Boha.

Kouzlo tance už se jí dávno vytratilo z paměti.

Jiné dojmy naplňovaly její mysl.

Vracelo se jaro.

„Pod komorou“ nebylo tak smutno, jak se domnívalo celé okolí. Ba bývaly i časy, kdy na myslivně bylo živěji než dole v dědině. Tenkrát ještě Stanislav dojížděl na prázdniny, děvčata byla doma, matka na živu a lidu plný dům.

Byly čtyry ty dcery: Albina, Anna, Gusta a nejmladší z nich Helenka.

Povahou tichá, skromná jak Helenka byla Albina. Všechny její vlastnosti Helenka dědila po ní. Živým komentářem jejich podoby byla Marta.

Obě prý měly těla krásně bílá jako lilie, vlasy dlouhé, lesklé, oči tmavé a plné modra kvetoucího lnu. Albina byla ještě o něco světlejší a štíhlejší než Helenka, za to ale choulostivá a smutná až do smrti. Vítr na ni dýchnout a hasla jako svíce, slunce na ni zasvítit a vadla jako vzácný květ. Skrývala se proto doma víc než na otevřených místech a jakoby ani nežila a jen duchem se vznášela mezi svými, – jako krásná smrť bloudila po domě a do pláče bylo každému, kdo na ni pohlédnul.

Jedinou radosť měla a to bylo v letě, kdy za teplých a lunojasných nocí tajně vycházela z domu k malé říčce Obravě a tam v úkrytu vrb a olší nahnutých při měsíčku koupala své sněhobílé údy. Tehdy stojíc uprostřed vod vzhlížela se v tmavých jejich hladinách a rozpouštějíc vlasy svoje po vůli vln, zdobila je květy chrp a vlčího máku s koukolem. To byl jediný okamžik, kdy ožila jak rybka vrácená vodě, jediná chvíle, kdy zapomenuvši na svět, laškovala, smála se, tleskala do vln a rukama jako děcko lovila stříbro měsíce. Tak sama sobě připomínala jednu z těch rozkošných vidin pohádkových nocí, za nichž na zem vystupují víly – – A slýchala, jak jsou krásné; oblečeny v průhledně zelenavé šaty s pasy stříbrnými že jsou těla tak průzračně jasného a bledého, že se zdá, jakoby ani nebyly a jen ze světla měsíce živy byly. Tenké jak jedle, postavy štíhlé a lehké jako u ptáka – s vlasy zlatými, rozpuštěnými volně po zádech, za noci plují po řekách a na břeh vystupují, aby si natrhaly květin, jimiž si pak zdobí svoje hlavy. Slýchala, že rády sídlí na místech od přírody krásných, když dozrává obilí, že opouštějí křišťálové svoje paláce, kam vedou stezky stříbrné a zlatým pískem pokryté, a po těch vzhůru prý se nesou na povrch jezer a řek, aby po březích i po stromech prováděly svoje svévole. – Tři a tři drží se vždy za ruce a v paprscích měsíce tancují při líbezné hudbě ptačí, nebo na větvích se houpají a hřebenem z rybích kostí češou svoje vlasy; nebo zase na vodu se spouštějí, v klubku se válejí v řece, vesele tleskají do dlaní, stříkají po sobě vodou a s křikem, jehož chechtot daleko se rozléhá v tichosti noční, vrhají se do hlubin vod; kuku! je slyšet po nich. – Jednou zdálo se dokonce Albině, že slyší jejich zpěv – ale ten byl takový sladký, líbezný a čistý, že jí byla až nesnesitelná ta síla touhyplného volání: vykřikla, ale tím okamžikem už shasla pro ni všechna krása a Albina nevěděla, bylo-li to pouhé zdání nebo pravdy zjevení… Ale v duchu až do skonání slyšela ty kouzlaplné jejich hlasy, o jakých říkala Marta: že kdo jen jednou je uslyší, o hladu a žízni by je poslouchal až do smrti, zapomenout na ně nemůže a nemůže už po celý svůj věk.

Nebála se jich. Jakoby sestrou jejich byla, celým svým zjevem nesla se za tajemným jejich příkladem. A žijíc sama jako v pohádce přibírala na se všechny jejich zvyky, náklonnosti, dle jejich vzoru měnila nevědomky i svou podobu i svůj hlas a stroj. Ráda odívala na sebe roucho z čistého kmentu a naříkajíc sobě na bolesti hlavy, s vlasy rozpuštěnými, s tvářemi bledými nešla, ale zrovna se vznášela, a chodíc po domě, hledala místo, kde by ukryla němý svůj bol. – Celý její život nesl na sobě nádech bytosti neskutečné, neživé a byly chvíle, kdy se měnila už jen v přízrak, přelud bez krve a bez těla: jednou ji přistihli dokonce, jak nehybná a smutná stojí uprostřed domu a zpívá hlasem překrásným… Bledá a jakási zimničná jako socha svatá vznášela se víc než stála a jen ty oči jí svítily jako záře a obočí pozdvižené vzhůru měnilo výraz její tváře v nadšení – – – Nikdo nezvěděl, nač v tu chvíli myslila, nikdo nikdy nepoznal, co v tu chvíli vycházelo z bezbarvých jejích úst – jen ten zpěv slyšeli všichni a ten je pohnul k slzám.

Domácí pozorovali, že od Narození Páně čím dále k Veliké noci stále více a více chřadne a mění se v nic. Vypravovali si mezi sebou, že ji snad v noci navštěvují moci zlé a upíjejí z ní ještě i tu trochu krve, která jí zbývala. Viděli ji, jak bez pohnutí a bez dechu leží jako mrtvá a po čele a po tvářích jí stojí bílý pot. Skropili ji svatými oleji, chránili modlitbou – ale trvalo věčnosť vždy, než zase jménem přivolali duši její zpět. „Albino, Albino!“ – volal na ni jeden přes druhého, brali ji za ramena, brali ji za ruce, ale jako mrtvolou když hýbá. Bez vlády a bez duše, bílá, s černými modlitbami v rukou, které jí dali, aby k ní neměly přístupu moci neznámé, – spala dál a jen to obočí příkře sražené a bolestně do sebe srostlé dodávalo jejímu výrazu čehosi živého, ale neskonale přísného a karatelského. –

Jednou v sobotu ulehla a nevstala už víc.

Ve středu měla pohřeb.

V tu chvíli, když skonávala, vítr zavál zahradou, hodiny začaly strašlivě bít a venku jakoby někdo zakvílel –

Marta mínila, to že lesní ženka obcházela kolem stavení a věštila neštěstí – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Býval „pod komorou“ myslivecký mládenec pod jménem Jenyš a ten měl Albinu velice rád. Když umírala, vyběhl ze světnice a s rukama sepjatýma uchýliv se do kuchyně, proplakal zde celou noc. Od té doby bylo mu už „pod komorou“ jenom na krátce. Rozloučil se s myslivnou a přijal místo až kdesi v Krkonošských horách. Marně jej přemlouvali, aby zůstal, – neodpověděl ani slovem a zavřel se ve svém pokoji. – Brzy na to odejel a myslivna neviděla ho už víc – Marta ráda si naň vzpomínala a velmi často Helence vypravovala, jaký hodný a vzorný to byl člověk –

Tento román své sestry zachovala si Helenka v srdci v podobě tak idealní, jak ho snad nevylíčilo posud žádné péro na světě. –

Hovorná Marta ozdobila ještě jejich památku případnými sentencemi, které se vyjímaly kolem obou jako věnec z pomněnek.

Zcela jiná byla už Anna. Byla sivá, dlouhá a jako cikánka tmavá. Vlasy měla vždy uprostřed rozhrnuty a jako loďku se strany zdviženy vzhůru. Rukávy nosila široké, v zápěstí na několik knoflíčků těsně zapjaté; poprsí hladké, jednoduché, „pintu“ kolem pasu a široké řasnaté sukně. Od tohoto způsobu ústroje neuchýlila se nikdy ani o jediný steh. Tak chodila do kostela, tak chodila i po domě. – Parádu žádnou. A jak přísná a vážná byla v úpravě šatů, taková byla i povahou. Po domácku nosila zcela obyčejné tmavé šaty a dřela jako děvečka. Smýčila a oplachovala, umývala podlahu a drhla se s pískem, dojila, poklízela i na trávu chodila – a jen když ohlášena byla návštěva, oblekla na sebe v almaře uschované kanafasové modračky a v těch čistá a vyžehlená objevila se v pokoji. Domácí zvykli na hrubší způsob jejího života a nevědomky podle toho s ní i jednali. Že byla mlčenlivá a trpělivá, i ústrků se jí časem dostalo. Ale nikdo neuslyšel od ní jediného slova odporu. „Pomyslila si své,“ bylo mínění Marty, „a dělala zase dále.“ Když byla se vším u konce, sedla a vyšívala něco, nebo četla.: Sužováním doma,“ vykládala si její povahu Marta, „byla jaksi doháněna ke knihám a tam nabyla charakteru.“

Také Anna měla svůj román. Ale zrovna tak podivný, jako byla sama. I zde hlavní úlohu hrál myslivecký mládenec. Jen že Anna Česánka pronásledovala kde mohla. Vešel-li do světnice, nechala všeho a odešla, ba i do komory se jednou zavřela a čekala tak dlouho, až odešel. Po obědě (mládenec obědval zvlášť a rodina také zvlášť) poslala služku do světnice a ta musila sklidit po něm nádobí. „Francka,“ pravila jí, ale tak, že to musil slyšet, „jděte to umýt pod pumpu, tady se to umývat nesmí.“ Francka šla a jak Anna kázala, umyla nádobí pod pumpou. „Anna, nedělej mu to,“ – orodovali za něj domácí, ale tím jen podpalovali její zášť. Když už nic nespomáhalo a Česánek věrně stál při kamenném jejím srdci, Anna sáhla k ráznějším prostředkům. Neschovávala se už před ním, ale zcela nepokrytě a přede všemi tropila si z něho šašky. Potají plnou dýmku mu nalila vody, do postele mu nastrkala cvrčků, když na zahradě spal, za ňadra mu nastrkala ječmenných plev, když měl jít na hon, pozvytahovala mu z patron broky a místo nich natloukla mu do nich chlupů smíchaných s hlinou…

Než jednou ráno přinesla služka z Ostrovačic psaní a krátce na to myslivna zvěděla, že Česánek dostal jiné místo.

S Annou stala se náhle veliká změna. Byla sama ve svém pokoji, když se s ní přišel Česánek rozloučit. Loučení bylo odbyto v několika vteřinách, ale v malé té chvíli mezi Annou a Česánkem musilo dojít k něčemu velice podivnému. K čemu – zvěděla myslivna ještě téhož dne. Česánek požádal starého za ruku Anny a jeho dcera nejen že ruku neodmítla, ale s radostí ji stiskla a svého ženicha pak sama vyprovodila na kus cesty lesem – Domů se vrátila zářící a veselá, jakoby pro ni byl přišel princ.

Svatby se ani dočkat nemohla. Česánkovi psala dvakráte týdně psaní dlouhé na osm stránek a když se provdala, psaní, která posýlala domů, byly dopisy štěstím opilého blázna. „Kopala jsem do zlata,“ bylo do slova psáno v jednom jejím listě, – „a nevěděla jsem proč.“ –

Stařičký fořt chodil už s podlomenýma nohama a pořádně stlačenou šíjí. Sehnulo mu ji 70 let, smrť Albiny, smrť ženy, smrť syna, ale hlavu až k hrudi mu srazil osud třetí jeho dcery Gusty.

Pravá divoženka to byla, kterou do plynu a dýmu vídeňských kaváren přivedl on sám. – Tak si aspoň až do poslední chvíle svého života vyčítal.

Byla to krásná, černobrvá mladice s nároky velkoměstské dámy. „Taková řehtula to byla, a čtveračká notná,“ charakterisovala ji Marta svým prostonárodním způsobem; ráda ji měla, ale nerada o ní vyprávěla. A stalo-li se, pak mluvila s utajenou jakousi hořkostí, která však neměla nic společného s tou podrážděnou a zdánlivě necitnou hrubostí, s jakou o ní mluvil starý. – Před Helenkou mluvila o ní vždy jenom na půl slova.

Gustě bylo šestnáct let, když se ještě vykasaná brouzdala Obravou a do holé ruky chytala raky. Jako sedmnáctiletá zamilovala se do ostrovackého podučitele, ale to už tak, že byl z toho v domě strach. Otec řádil děsným způsobem a vypravovalo se dokonce, že jí tenkrát po těle zahvízdal i myslivecký karabáč.

Ale tím jen olej chlýstali do ohně.

Nesměl-li on za ní, šla si ona za ním…

Od té doby jak zvěř kryli svou lásku v lese.

Lesník zbraně nesložil.

Jednou z rána zastavil před myslivnou kočár a v něm Gustu jako zločince odvezli do Moravské Třebové k jeptiškám, kde už byla před čtrnáctým rokem.

Učitele hejtman pro veřejné pohoršení z ohledů služebních přesadil až kamsi k Lipníku.

Gusta na něj zapomněla, ale vzdor její zdivočel. Když se její sestra Anna provdala do Vídně, přijela Gusta za ní a ocitla se tak u pramene svých velkoměstských choutek. Napila se z něho, ale napila se tak, že zůstala na místě ležet. A nevstala už víc.

Gusta netajila se tím, že ji k tomu dohnali doma. Měli ji znát. Děvče, které samo s puškou do lesa chodilo na zvěř a samo na čekané vytrvalo do tmavého večera, ona, která v mužských šatech chodila na lov, sama vedla léč, střílela jako chlap, slivovici pila z jedné sklínky s ostatními, veliké lesy veverského panství znala jako svoji zahradu, – povaha, která na všechny řády a mravy tohoto světa cenila své ostré, bílé zuby, nemohla si přece dát líbit tak ničemné tretky a pletky domácích intrik. Proč? – Snad ho ani neměla tak ráda, jako ho chtěla, sobě k libosti a všem na vzdory, ale chtěla ho.

Hned po první její návštěvě ve Vídni živý jeden román s binoklem na nose a s lesklým cylindrem na ulízané hlavě přiběhl za ní až do myslivny –

A těch románů běhalo za ní víc – – Bylo jich tolik na konec, že se revírníkův týl naklonil hluboko, velice hluboko k zemi.

Helenka se dobře na Gustu pamatovala. Byla sice tenkrát ještě dítětem, ale v pozdějších letech ráda se probírala ve svých vzpomínkách na ni. Silným dojmem na ni působil neoblomný Gustin vzdor, vzteklá její zarputilosť naproti všemu, co se nesrovnávalo s veřejným míněním. Z jejího románu s ostrovačickým učitelem zvláště si zapamatovala jednu její větu, která dorůstajícímu děcku nevymizela z paměti už nikdy. Byla svědkem toho, když Gusta jako kočka jednou Albině skočila na klín, pověsila se jí kolem krku a pravila, že se strachem vždycky vstává a se strachem lehá, bude-li ji zítra mít ještě tak rád jako naposled… Odmlčela se tenkrát a upřela do prázdna takový podivný pohled, jakým se posud nepodívala ani Anna ani Albina.

V obleku byla Gusta vždy nápadna. Nejraději nosila černé, kolem boku těsně sevřené šaty, ve kterých rozkošně se vyjímala martialní její postava, štíhlá, pružná, v půli prohnutá jakoby ji proutkem přešlohnul. Nosily-li se tenkrát veliké nakadeřené hlavy, nosila Gusta hlavu ještě větší, jen aby na sebe obrátila pozornosť. Župan měla – celé okolí sezvala a ukazovala se v něm jako modla. Smýčit, obsluhovat, uklízet – na to byla Anna, Gusta chodila jen s puškou. Sedala u klavíru, tloukla do kytary, zpívala, výskala, běhala zahradou, běhala polem, kde jaké hnízdo ptačí, věděla o něm, kde jaká rozkoš, musila ji mít; prutem včely dráždila a podařilo-li se jí vyslídit nějaké vosí hnízdo, radostí se ani neznala. Strhla pušku s hřebíku, nabila ji ostrou patronou, do hnízda vypálila obě rány najednou a s puškou vysoce pozdviženou nad hlavou, s vlasy divokými rozradostněná běžela domů…

Celá povaha Gustina vytryskla jednou v několika málo slovech, ale ta se vryla Helence do srdce jako vypálené znamení vlastní její duše.

Gusta přijela právě z Brna, celá podrážděná ještě, rozdivočená a nespokojená se svým životem.

Byl tichý, letní soumrak, nebe bylo ještě světlé, zem zalita v barvy hasnoucího dne.

Bledá Albina seděla u okna a dívala se do ozářeného prostranství nebes. – Gusta přisedla k ní a vyprávěla, co všechno viděla v Brně: kočáry, divadla, toiletty, vojsko –

Pak umlkla a zamyslila se –

Venku padaly mlhy, snášela se tma. V pokoji bylo už černo, v okně chvělo se ještě něco málo světla ztraceného západu –

„Oh!“ – vzkřikla pojednou Gusta v bolestném sevření ramen a sáhla si na čelo. A náhle, jakoby do ní bylo něco uhodilo, skočila Albině na klín, strhla ji k sobě, divoce se rozhlédla a zatnuvši pěsti pozvedla je k nebesům:

„Oh!“ – pravila, – „já – já mít tak statek, peníze, kočár, koně bych si koupila, sedla bych na bok a s divokýma koňma – tryskem bych letěla s větry o závod!“ – vykřikla a oněměla pojednou.

„Jdi!“ usmála se bílá Albina a také se rozesnila.

Gusta seskočila Albině s klína, odmítajíc ji rukou, jakoby jí nedost byla rozuměla, vzala kytaru do rukou a dotkla se jejích strun.

Byl večer, kromě tří sester nebylo nikoho v pokoji; Albina seděla v temnu, Helenka se krčila na stoličce u kamen; Gusta hrála. Pojednou přestala a složila ruce v klín. Bylo smutno v pokoji, nikdo si nepřál světla, ani v kuchyni se nic nehnulo, všechno oněmělo v tichu černé hodinky a jen otevřeným oknem v dechu letního večera na dvoře voda zurčela v kašně v lahodných akkordech tichounkých vln.

Ze zdálí hučela doubrava.

Pojednou Gusta uhodila do strun a s kytarou v ruce začala zpívat; zpívala starou, starodávnou jednu romanci, kterou ji naučila zpívat babička.

Tu se Helenka vytratila z pokoje, vyšla před myslivnu, sedla si na drn a zatím co hvězdy rozžíhaly nad ní nebeské své kahánky, poslouchala v tichu červnového večera, jak Gusta zpívá…

Tam přes hory, doly táhne

touha mě bezejmenná,

kamkoli oko dosáhne,

všude, všude vlasť je má.

V ranní rose kráčím dále

přes pahorky zelené,

stana na vysoké skále

zírám v doly omšené.

V rumech dlívám starodávných

častokrát v libém snění

na hrobech rekův přeslavných

pohřížen ve truchlení. –

Tak myslím, kdy dojdu cíle

jako tito pouti své,

a mladé svěřiv se síle,

kráčím, kam mě osud zve.

Taková bývala Gusta, když smutek jí lehl na prsa a do srdce jí padaly nesplnitelné touhy.

A bývaly zase chvíle, kdy všechny v domě rozesmála, na klavír hrála veselé rythmy, sama plna ohně i v Albině rozsvítila smavou jeho zář a Helenka s Albinou, Anna s Martou i děvečky s přiblblým Josefem, všechno musilo tančit kolem ní; a Gusta jako satan černý nade všemi hrávala na povýšené svojí stoličce a pod jejími prsty rodily se tance tak splašené, že pod silou pekelného jejich kouzla byl by se snad utancoval každý do smrti… A Gusta smála se vždycky jako divá, když pak náhle přestala a viděla, jak všechny ty postavy bez dechu padají na svá místa a chvíli ještě vrávorají sem a tam opilé divokým jejím vínem… Jak tenkrát bývalo v myslivně veselo a živo…

„A pojednou bylo po všem,“ pravila k sobě Helenka, – když se rozpomínala jednou večer na bujné ty chvilky divoké Gusty. – Anna se provdala, Albina shasla, Stanislav zemřel, matka zemřela a zbyla tu ona sama se starou Martou, vetchým svým tatíčkem.

„Co asi dělá Gusta?“ vzpomněla si nejednou – a nevěděla ani proč – rukou si sáhla na čelo a utřela potají slzu; bylo jí jaksi nesmírně líto toho děvčete, že nikdo nikdy na ně nevzpomněl ani Marta, ani matka a nejméně už otec…

S počátku myslila, že je ve Vídni u sestry Anny. Anna ještě před smrtí matčinou přestěhovala se s mužem do Uher – „Gusta jede s ní,“ myslila si Helenka, ale divné jí bylo, že na pohřeb matčin z Uher přijela Anna sama; Gusta –

Nepřijela.

Po pohřbu došlo k prudkému výstupu mezi Annou a otcem. Ale co bylo příčinou toho výjevu, Helenka se nedověděla, jen tolik zaslechla, že se jedná o Gustu a Vídeň.

Ptala se Marty, proč tatínek tak křičí, ale Marta zamyšlena v koutku kuchyně lekla se skoro jejího hlasu, vyvedla Helenku do zahrady a hladíc jí vlásky se slzami v očích jí pravila:

„Nic, dítě, – – nic – to on jen tak – –“

Helence bylo tenkrát čtrnácte let.

Asi za půl roku na to jela za sestrou do Uher; myslila, Gustu zastihne tam – Ale nezastihla. Řeklo se jí, že odjela kamsi na návštěvu (jmenovali Šoproň). Helenka čekala tedy, až se vrátí, a chtěla jí psát. Ale nedali jí, že je možná už na cestě a psaní by ji nestihlo –

– „A daleko je to?“

– „Daleko“ – odpověděla Anna.

Helenka čekala tedy, až se vrátí.

Ale Gusta se nevracela a nevrátila.

Helenka odejet musila bez ní –

Psala jí z domu na adressu Anny Česánkové v Kežmarku, – ale psaní zůstalo bez odpovědi, – nad Gustou jakoby se vody zavřely –

A nevěděla dlouho nic, až po dlouhých a dlouhých letech od cizích lidí zvěděla všecko.

Helenka proplakala tenkrát celou noc – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Ryze česká, příjemná, hovorná a usedlá byla její maminka. Pocházela z Poděbrad, provdala se na Slovensko a odtud se svým mužem dostala se na veverské panství. V Čechách měla ještě selský grunt, který z polovičky dědila, z polovičky dostala věnem. Ten celý skoro padl na vychování dětí, na studie Stanislava, na vzdělání dcer. Jak která dcera dorůstala, poslali ji buď do Moravské Třebové nebo do Brna do ústavu.

Také Helenka byla v ústavě, ale nedlouho. Když matka ochuravěla, musila se vrátit domů… A vrátila se právě v čas. Byla jednou z těch, které v cizině propadají tesknici. Ještě měsíc a byla by svou odloučenosť od rodného kraje zaplatila životem – Kromě toho v klášterním ústavě přihodila se právě skandální jakási historka, která ji odtud přímo vyhnala – – – Helenka nevěděla, co se vlastně stalo, ale tušila, že se státi musilo něco strašného; – pojala proto od té doby takový odpor ku všemu, co páchlo městem, že se ani dočkati nemohla, až s vozu spatří zase modravé ty hory v dáli, dole mlýn, potok, olše, lesy, ovce na stráni a celou tu milou krásu myslivny, na kterou se tolik natěšila v městě v hodinách teskných a která nedala jí mnohdy ani spát – –

Když dojížděla domů, sběhlo se skutečně všechno tak, jak si svůj návrat představovala cestou. Pes vyběhl naproti, Marta stála před brankou, kohout zazpíval, holubi se vznesli nad střechou, krhaly perličky, nad kůlničkou zařičel páv; matka na lůžku mluvit nemohla pro slzy, jakoby už Helenku byla oplakávala mrtvou.

Zatím sama už měla k smrti jenom několik dnů. –

Když zemřela, Helenka plakala den, plakala noc, plakala dlouho, – a pojednou jakoby uťal…

Smířila se s osudem a přivykla náhlé té změně tak, jakoby tomu ani jinak býti nemohlo.

Obraz nebožky matky pověsila si nad svou postýlku a od jara do zimy přes den ho věnčila novým kvítím. V den jejího úmrtí (v tu dobu právě kvetl šeřík) rozžala před ní lampičku, při zamčených dveřích dlouho do noci trvala na modlitbách a ve vzpomínkách přimlouvala se v nebi za její duši – – –

Kde byly ty časy, kdy matka časně z rána bouřívala dům, burcovala čeládku, poklízela drůbež, v kuchyni chystala snídaní! Kde byly ty chvíle, kdy po svém zvyku z Poděbrad každoročně pod myslivnou z jara zašívala len a sklízela ho na podzim.

Spadl na zem první sníh a v myslivně nastaly nejkrásnější chvíle zimních radostí. Stará Marta, matka, všechny dcery i služky s přesličkami v kruhu, v praskotu kamen a vrčení vřeten zpívaly a předly. Rozkošné večery sněhem kryté zimy, kdy venku praštěl mráz, měsíček svítil do oken, na dvoře hafal pes a v myslivně bylo šumno a veselo jako v úlu včel. Děvčata házela po sobě pazdeřím, matka je napomínala, Marta rozdávala koudel a odháněla psa, aby se zbytečně nepletl a nestrčil do kola pracku.

A to bylo tu, kde Helenka s Albinou kolébaly duše svoje v kouzlu zimních pohádek. To bylo tu, kde vypravovat slýchaly o Vodních pannách, o Zakletých princích, o Zlatých zámcích, o Chytrých princeznách, o Černých bratřích, o Labutích, o Chaloupce z perníku, o Jednom klubíčku a zas o Skleněném vrchu, o Draku, Popelkách, Zbojnících… Srdce matčino a srdce Martino, zrozené v Čechách a zaváté k Tatrám jak pokladnice beze dna byla přeplněna bohatstvím těch krás a nebývalo konce slavným, slavným těm večerům zimy, kdy se rozpovídala zlatá jejich ústa, a zatím co vřetena tichla, kola se zastavovala, – dcery vychýlené ku předu naslouchaly tajemným těm zvěstem nadpozemského světa. Tak se dověděly, že jsou můry, že jsou Polednice, Lesní ženky, Vodníci, a pevně věřily, že jsou, že strádají a žijou jako my – příroda jim byla otevřenou knihou, znamenanou písmem svatých jejích stop. V lesích na dubě a lipách houpaly se Rusalky, když pršelo a slunce svítilo, koupaly se víly, duše zemřelých sídlily jim v měsíci, za smutných tmavých večerů v jeseni Meluzína venku bosýma nohama obcházela dům a kvílíc po větru rozčesávala bohatý svůj vlas. O štědrém večeru bludičky v půlnoci vyskakovaly na hrobech za hřbitovní zdí a tam tancovaly: koho přepadly, tomu po nich zůstaly vypálené tlapky na těle –

„– A to každého tak pronásledují?“ ptala se Helenka.

„– Ne, jen toho, kdo špatné svědomí má nebo nějaký těžký hřích nese na duši,“ odpověděla Marta.

Helence, Albině a všem čtyřem dcerám každé to slovo vrylo se do paměti stopou zlatou a kniha těch obrazů stala se jim čímsi jako evangeliem: nebylo dne, aby si nevzpomněly na některou její událosť, nebylo úkazu, aby neotevřely její listy a nečetly v ní jako v žaltáři. – Babí léto bylo jim předivem Sudiček panen, duha pasem Bohorodičky Marie Panny, vítr dechnutím Božím, blesk holí, kterou blýskal Bůh, – z očí Božích povstaly měsíc a všechny drobné dcerky jeho hvězdy. Když člověk se narodil, Bůh rozsvítil na nebi svíci a anděl nad ní bděl, do ní dýchal, kdykoliv se zatmívala dechem skutků zlých. Když zemřel člověk, shasla jeho svíce a jiná se vznítila na místě ní. Helenka i Albina a každá ze čtyř sester vybraly si hvězdu svou a chodily se dívat před dům na tiché jejich záření. Celé hodiny stávaly pod hvězdnatou oblohou a hádaly, čí je asi tam ta hvězda, co dnes tak jasně svítí, za koho a pro koho asi hoří ta třetí tam v souhvězdí Vozu na rohu, komu náležejí ta kuřátka tam, komu Černý pes, Medvěd, sv. Heleny kříž – – – K tomu Helenka pohlížela vždy nejdéle – – tam zářila ta její… Stávaly vždy před myslivnou, když měsíc na plno vycházel, hádajíce, co v něm která uvidí dnes. – Albina vídala v něm přadlenu, jak sedí a nití stříbrnou a jehlou zlatou do sněhobílé řízy vyšívá sinavý květ. Helenka: jak Panna Maria se na něm stkví, sedíc na trůně s Ježíškem na klíně. Rozpustilá Gusta naopak tvrdila, že tam vidí Albinu s Jenyšem… Ale v tom už je volala Marta, ať už domů jdou, na měsíci že hraje sv. David na stříbrnou harfu: – kdyby některá struna na harfě praskla, – osleply by všechny…

Tak každý den v myslivně na něco si vzpomněly a celý rok od Božího jara až do bílé zimy a celou zimu a celé léto měly ozářeno pohádkou… Když se na obzoru v létě blýskavice křídlily, to koně sv. Jiří z nozder soptili ohně; když hřímalo, příroda se třásla a zvířata řvala, – v tom okamžiku duše některé z čarodějnic se ubírala na věčnosť. Za nemoci Albiny Smrť denně obcházela kolem stavení v podobě vysoké bílé ženy a na hlavě měla klobouk s bílým peřím dosahujícím až po střechu… A když jeseň přišla, Marta obcházela dům, sypajíc mouku a sůl kolem do kola plotu, aby k domu přístupu neměly hrůzy Meluzín – I Šotka měly svého, sídlil v ovčárně, a kdykoliv se česala některá ze čtyř dcer a nemohla hned vlasy rozčísnout, smály se ostatní, to že skřítek se jí dostal do vlasů a zašmodrchal je svým pazourkem. –

Zase svým způsobem chápala všechny ty zvěsti Gusta – dráždila ji neomezená moc nadsmyslných bytostí a cosi ji ponoukalo ku vzdoru.

Když se dověděla, že v rybníce u mlýna má sídlo své Vodník a tam pod vodou v nádherném zámku hlídá svých sto jedenáct dcer, vábilo ji, zajíti tam k těm olším zeleným a smutným vrbám, neuvidí-li ho tam někde vyhřívat se na slunci. Hned, když malá byla, doma i od lidí často slýchala: k mlýnu ať nikdy nechodí! Na lávce u stavu sedá prý hastrman a děti vábí hůlkou opentlenou stuhami nebo po vodě spouští kytici z pestrého kvítí a číhá, kdy které z dětí nahne se pro ni. I ve způsobě pacholátka se jednou zjevil, seděl na břehu, s pláčem padnul do vody a čekal; mlynářova Sefka myslila, že to její bratr, a polomrtvou ji vytáhli ven – Ale marně Gusta chodila po břehu, nic ze všeho nezjevilo se jejím očím – – I vzpomněla si, jak je nebezpečno, volat jej z temnot na boží den nebo jinak se mu posmívat. I uřízla si silný vrbový prut, přikradla se k rybníku, přisedla na břeh a vší silou uhodila prutem do vody:

„Hastrmane, hastrmane – ščír –“ vyzývala Vodníka a s očima divoce upřenýma pod vodu čekala, kdy se objeví – Když nešel, uhodila prutem znovu do vody:

„Hastrmane, hastrmane – ščór“ –

Ale ani tu se neobjevil Vodník, ať jakkoliv Gusta bičovala hladký povrch rybníka –

Vodník se neukázal a Gusta sklamána, s vírou otřesenou v pravdu jeho bytosti vrátila se domů. A už nevěřila všem těm báchorkám víc než jako příjemným zábavám. Také se jim víc usmívala vždycky, než trnula hrůzou –

Za to ostatní strachem ani nedýchaly, když Marta jako na postrach všem, dokud byly dětmi, vypravovala o divých mocnostech lesa – Tam v tom hustém lese sídlila jim Ježibaba v perníkové chaloupce, vrtící se na kuřích nožkách a živící se dušemi mrtvých, aby byla lehká. Kradla děti a železnými zuby zakusujíc se jim do hrdla, mrtvé je házela na krov svého obydlí – –

Také před Polednicí varovala děti matka. Jak uhodí poledne, každý má být doma u stolu, na poli nemá už nikdo co dělat. Ukazovala se jako malý krásný chlapeček v bělounké, dlouhé košilce, měl černé, jiskrné oči, tvářičky růžové a hlavu samou kudrlinku. Nikdo by v něm nehledal nic zlého, když tak v poledne chodí a pole si prohlíží, ale v ruce drží proutek, přitočí se jakoby nic a koho napadne, toho švihne: co tu má co dělat?…

To byly ovšem chvíle plné hrůz a sladkého zděšení srdce, působícího na mysl dětskou jak ohnivý nápoj, kterého se zachce stále víc a více. Nebývalo konce tomu vypravování o Ježibabách, o čarodějnicích, ohnivých mužích, trpaslících, mořských pannách a divných a jinakých obludách v podobě rarášků, skřítků, smrťulek, sýčků a můr, jejichž stvůrami plnily se duše těch, co vypravovaly, i těch, co poslouchaly.

„Maminko, vypravujte ještě o těch Sudičkách,“ prosily děti: „jak to bylo, když jsem se narodila já“ –

„Inu, jak to bylo, to já nevím, jak to bylo,“ pravila na to matka a zatočila kolem své přeslice, jakoby skrývala nějaké rozpaky: „Marta ať vám to vypravuje, ona je viděla.“

„Tetičko Marto, jak to bylo?“ dorážely děti zase na Martu.

Marta zastavila kolovrat a vypravovala tedy o Sudičkách.

„Jsou tři, milé děti, a vyhlížejí buď jako sličné panny, nebo jako bílé babičky. Postavu mají vysokou, tváře bledé, ale za to oči jako blesk, nic jim neujde. Mají na hlavě čistou, sněhobílou plachetku a v rukou drží rozžaté svíce. Než určí osud dítěti, – svíce pořád jim hoří v rukou, ale jak výrok pronesou, – shasí svíce.“

„A je možno je vidět?“

„Zřídka kdy, ale kdo je shlídne – ztrne prý hrůzou a nemůže se s místa hnout. Proto nikdo nemá být tak všetečný a nemá si přát, aby je spatřil. To přijdou, zasednou ke stolu a rokují spolu, dlouho přemýšlejí a uvažují, – ale jak jednou rozsoudí, tak s člověkem bude. Osudu svému neujde, kdyby jakkoliv se bránil. – Když proroctví dobře dopadne, tancují okolo stolu a kolem kolíbky, jinak ani do vnitř nevejdou a pod okny vypovědí smutný svůj ortel. S takovým bývá zle. Ostatně je dobře, když se i neví, vejdou-li nebo ne, prostřít pro ně stůl čistým ubrusem, přistavit k němu tři židle, na stůl položit chléb, sůl a máslo. Mají mnoho práce po světě a rády si odpočinou. – Najdou-li ve světnici kolovrat a nůžky, usoudí i dítěti lepší osud. Proto každá si svůj kolovrat chraňte a do nejdelší smrti nedávejte ho ani z domu.“

„No šak,“ odpověděly děti a zamyslily se. Jediná Helenka se osmělila a ptala se:

„A tetičko Marto, vy jste je viděla, že to tak všecko víte?“

„Neviděla, ale tak jsem to slyšela a tak vám to povídám. Jen tak se mně cosi zdá, jakobych je byla jednou zahlédla, když odcházely. Oknem svítil měsíc a tu, když jsem do světnice vkročila, podívat se, co dělá vaše matka, – jakobych při vchodu do síně byla zahlédla se prosmýknout něco jako bílý závoj a ten jakoby při měsíčku hrál v duhových barvách.“

„A kdy to bylo?“ ptala se Helenka dále.

„To vám nepovím, děti, protože jedna by z toho měla radosť a ostatní žalosť; možná, že to bylo při všech tak – nevím. Já je viděla jenom jednou.“

Všechny se tou odpovědí spokojily – jen Albina zůstala smutná, jakoby tušila v srdci, – to že jistě neplatilo jí. I matka si toho všimla a přísně pohleděla na Martu. „Brepto breptavá,“ řekla jí po straně, – „nemůžeš dát pozor? – viděla’s, jak Albina zbledla?! Už tak v ní dušička ledva plápolá a ještě ty mně ji přestraš.“

Od té doby Marta nerada o Sudičkách vypravovala, jen Helence, kterou měla ze všech nejradši, po straně svěřila, že to bylo při ní, kdy Sudičky ve světnici se zjevily. Jen aby to nepovídala ostatním – bolelo by je to, že to neplatilo také jim. „Ty máš ještě to k lepšímu, že jsi se narodila v neděli a v měsíci máji… Takovým lidem nikdy se nic zlého nestane. Všechno se ku štěstí obrátí, byť i bylo sebe hůř.“

Helenka ještě by se byla ráda Marty něco optala, ale Marta – nedala a odbyla ji.

„Už víš dost. Pomalu zvídej, pomalu jídej, budeš dlouho živ – – – To Sudičky nemají rády, když se někdo na ně vyptává. Mohou proroctví také ještě změnit… Já sama nic nevím a kdybych věděla, nepověděla bych. Sama uvidíš.“

A Helenka už tedy vložila svůj osud do rukou Sudiček a nikdy ani slovem se víc nezmínila o tom, co jí pověděla Marta. Jen Albiny jí bylo líto, že to neplatilo také jí. Ale jednou, když tak lítostivě o ní přemýšlela, přistoupila k ní a pošuškala Albině do ucha:

„Albino, já vím už, u koho byly Sudičky.“

Albina jen oči po ní obrátila, pak se ptala:

„U koho?“

„Hádej“ – pravila Helenka.

Albina se jemně usmála a smutně zatočila hlavou.

„Oh, u mne ne, – já to cítím.“

„U tebe, u tebe, Marta povídala, že u tebe. Ale nemám ti nic říkat, – Annu a Gustu by to bolelo.“

A Albinu, zdálo se, skutečně potěšila Martina zvěst. Když jaro se blížilo, zdálo se, že okřívá. I krve cítila v sobě víc a toho jara rozkvetla jak na výsluní květ.

Ale mýlili se všichni, kdo doufali v nové její vzkříšení – Bylo to jaro její poslední. Pomalu vadla, celá se tratila a Albina tušila sama, že to Sudičky zle asi usoudily nad její kolíbkou. Dřív ještě než umřela, Helenka celé noci nad ní plakala. Líto jí bylo, že to přece jen neplatilo radši jí – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Ale bývaly chvíle, kdy se na myslivně veseleji hovořilo o přástkách.

Gusta začala a dobírala si dívku Kristinu: jak to bylo s tím hastrmanem, co s ním o muzice tančila. Prý si rád bere děvčata do kola, – jak vypadá?

Matka neměla ráda, když tak si někdo služebnictvo dobíral, pohlédla dobrácky na červenající se Kristinu, pohrozila Gustě prstem a hovor zapředla na jinou cestu.

Vypravovalo se o vilách a rusalkách. O těch děti nejraději slyšely. Albina zrovna pila každé to slovo a kdykoliv hovor přešel do milých těch končin jejího světa, sladce se vždycky usmála, a při tom mdle se položila hlavou na stranu jako člověk, kterému o sluch zavadí nejkrásnější hudby vanutí. Marta už věděla, čím se jí zavděčí, vypravovala a vypravovala, až dvanáct hodin zakukala kukačka a starý, zachroptěv ve vedlejší světnici, křičel, co už nejdou spát baby uplkané, nikdy nevědí ničemu konce – – –

„Ale děti –“ zhrozila se pojednou Marta – „my pořád jen povídáme a povídáme a nic neděláme… Teď už nechme řečí a do toho“ – Rozdala děvčatům koudel, sama si spravila kolovrat, – odehnala psa ženoucího se za její rukou a přesličky už zase šuměly, měsíček svítil, venku praštěl mráz… A šumno a veselo bylo zas v myslivně, ruce pilně soukaly outky a kdo by byl v tu chvíli venku stál a pod oknem naslouchal krásnému tomu bzučení přástek – byl by slyšel, jak za chvíli se zdvihl jeden hlas, pak druhý, za ním třetí a za chvilku zpívaly všechny:

U panského dvora

náš Vitoušek orá,

bělavé volečky má!

Až pole doorá,

na mne si zavolá,

on mne již z daleka zná.

Darmo ty, můj milý,

Vitoušku rozmilý,

darmo ty na mne voláš:

není ti pomoci,

mne se ve dne v noci,

holečku, nedovoláš!

Volej ve dne v noci,

není ti pomoci,

mne se víc nedovoláš;

já už mám jiného –

hocha upřímného,

ten je mi nad tě dražší;

víc na mne nevolej,

hluboko zaorej

na věky lásku naši.

VI.

Za vodou, za vodou, za vodičkou, hrála tam má milá s holubičkou, hrála tam má milá s černým orlem, ožeň se, synečku, s Pánem Bohem – – – A já se ožením ani nezvíš, – však ty mně ohlášky nezastavíš – – Když si tě nevezmu za ženušku, tak si tě vyvolím za družičku. – Za družičku, za tu nejprvnější, protože’s bývala nejvěrnější – Za družičku, – za tu nemohu jít, pro pláč bych nemohla k oltáři jít“ – – –

Na ty časy Helenka vzpomínala jako na uplynulý sen – – Ale přesličku měla posud postavenou v koutku, pěkně vyřezávanou, vyšňořenou, opentlenou na památku – A často, když jí po minulých časech nejsmutněji bývalo, – přisedla si ku svému kolovrátku a sedíc o samotě se svými vzpomínkami několikrát po sobě přišloupla nožkou na šlapadlo přeslice, zazpívala si a v šumotu kola nořily se před ní starodávné obrazy, jak se v zimě odehrávaly mezi Martou a matkou, Kristinou a čtyřmi sestrami. – Památka z těch dob posud jako prach usedlý z rozvířené koudele ležela na krásné té ozdobě dívčího pokoje a Helenka měla v úctě i ten tmavý povlak zašlého dřeva pomíšený stopou pohádkové stariny. I Gusta i Anna i Albina, každá měla přesličku svou uschovanou v koutku, – jak která dorůstala, dostala jí v erb relikvii svatou na památku z lepších dob – –

Takové bylo zákoutí, ve kterém Helenka vyrostla a žila.

Jako děcko byla ovšem němým pouze svědkem všech těch románů a srdcejemných scen, které se jako snem zamihly před jejíma očima: nerozuměla jim, ale smysl jejich dřímal v ní jak zrní, jež zaseté na podzim pod sněhem spí a teprv k jaru se probouzí v bohatý lán. Od tichých slz Albiny, která v mysli její žila s bílýma rukama ovinutýma kolem krku Jenyše; od milostného vzdoru Anny až po bezuzdnou a bezednou vášeň černobrvé Gusty, která duchem s divokými koňmi s větry lítala o závod, – byl to celý věnec světlých i temných okamžiků ležících v duši jako v pavučí, o které se zachytí i slunce jasný paprsek i smutku šedý prach –

Zatím rostla, kvetla, zrála jako jahoda polo na výsluní radosti, polo v stínu žalu. V tu dobu, kdy osaměla v myslivně a nad nebožkou matkou poprvé se zazelenal drn, Helenka rostla již do krásy. Prsíčka se rozvíjela, ramínka se rozkládala, postava se vytahovala, sny nabývaly jiného rázu. Povahou – jak Martě se zdálo, – cele se nesla za vyhaslou stopou nebožky Albiny.

Nikam nechodila, zábav nedbala, společnostem se vyhýbala. Nejraději po domě šukala, drůbež obstarávala nebo o samotě dlela, ruce majíc složeny v klíně, oči upřeny do prázdna. Dovedla tak celé hodiny proseděti u svého okénka nehybná a němá jako modla…

Každý její den byl idylou. Ráno, sotva oči otevřela, slyšela kohouta zpívat, švířit slípky, svolávat husy; holoubata pištěla na půdě, na dvoře řičel páv – Když se jaro hlásilo, první její cesta vedla k oknu; otevřela je na obě křídla, rozhlédla se po kraji a ssajíc do sebe bílé teplo dne, s rozkoší naslouchala, jak v letu skřivánci zpívají, vlaštovky se nadnášejí a slunce na ni hledí, ana celá ještě bílá na výsluní protahuje mladé údy, nahými lokty sobě rozčesávajíc zlaté svoje vlasy. Když s úpravou hlavy byla hotova, skryla ji pod malý, batistový šáteček a ve střevících šla se do kuchyně podívat, co dělá Marta. Ta bývala už do čtyř hodin vzhůru, do pěti, než Helenka vstala, měla už poklizeno, zatopeno a čekala jen, až vstane její princezna.

Starý za tmy býval už v lese.

K šesté měla už Helenka všechno urovnáno, okna rozevřena, liščí kůže, na kterou z rána a večer stoupaly bosé její nožky, vyhřívala se na slunci. Helenka sama byla zatím už v nejživější rozprávce se svou drůbeží.

Housata, slepice, kačeny, perličky, krůty, krocan i páv, sotva se objevila, jako na zavolanou shrnuli se k ní; holubi ji obletovali, kuřata klovala do nohou a všechno to křičelo, natahovalo krky, hašteřilo a bilo se mezi sebou, těžko bylo rozsoudit, komu z těch pisklátek přála víc, když tak jako ve věnci stála uprostřed nich a rozhazujíc rukou na všechny strany – z prstů sila drobounké zrní – Promlouvala s nimi, volala na ně jménem a tolik se vždycky smála, když viděla, jak rozumně se při tom tváří a vzhůru se dívají na ni, co tomu říká, jak pěkně žerou – Když došlo k zabíjení některého údu veliké té rodiny, utekla; ani vidět nechtěla smrt toho caparta, který se ještě před chvílí v houfu hemžil kolem ní, a do smrti jí bylo líto jedné husy, kterou kdysi vlastní rukou zařízla; od té doby – –

V letě dopoledne měla plny ruce práce v zahrádce. Sotva si lůžko upravila, poklidila drůbež, už u zahrádky zaskřípěla branka, šustly její kroky a do zahrádky vešla její královna. Kolikráte jen v ranní sukýnce s vlasy porosenými ještě vodou vešla na pavláčku s několika schůdky na obě strany, sestoupila dolů mezi květy, obrátila se pod zelenými stromy a pátrala, co nového se děje v záhonech: neryje-li krtek, kvetou-li už macešky a jak daleko je do rozvití růží. Jakoby je líbala, přivoněla k nim a nesla se v záhon dál, kde o samotě kvetl žlutý tulipán, kruhem kolem něho modralo se kolo pomněnek – Za teplých jarních dnů přinesla s sebou visutou síť, uvázala ji od stromu ke stromu, vklouzla do ní jako rybka a zavěšena tak mezi nebem a zemí vyhřívala se na slunci. To bývaly nejsladší její chvíle, nestřežené nikým, navštěvované hmyzem jen, třesoucím se ve vzduchu, známé jenom jí a ptákům, co poletovali kolem nebo v úkrytu někde zpívali na větvích…

Pramenem velikých jejích starostí byl Brok. Byl to dlouhý myslivecký pes, celý černý, jenom na hřbetě měl sedlo jako čabraku bílou, potom ještě tlamu bílou, pracky a ocas. Jinak celý byl černý. A jen ještě bílá stezka se mu táhla od bílé tlamy mezi oči až po hrbol hlavy, jinak poskvrny na něm nebylo, tak byl černý.

Sotva ráno vykročila na dvůr (vypravovala Helenka a velice ráda), kdo jiný musel být u ní první, než Brok –

„Inu, kam pak by se nepodělo!“ vítala jej Helenka a jemně jej zatahala vždycky za dlouhé jeho slechy, visící mu jako plachty dolů až k plecím. Když šila, nebo nečinně sedíc u okna vzhůru pohlížela k měnícím se oblakům, Brok jinak si nelehl než zrovna jí u nohou a čumák maje mezi prackama, pracky natažené k ní, po očku se díval na ni, zdlouha funě blaženými povzdechy, jakoby se vždycky ptal, jak dlouho tak bude ještě šít, vždyť dávno už je tatam pravá hodina, kdy do rukou brala bič a chystala se na procházku s ním, ven za myslivnu do zelených polí, nebo, co mu ještě bylo milejší, na pokraj lesa, kde na něj vždy tolik čekalo divokých vůní po zaječích stopách, opuštěných ložích koroptví – – –

Byl teprve 6 měsíců starý, ale podle vysvědčení, které mu za každé příležitosti a s největší ochotou vyhotovila vždy Helenka, bylo to velice hodné a poslušné zvíře. „Ale darebák!“ – měl připsáno v poznámce. Vynášel jí střevíce, přenášel jí sukně a vůbec všechno, nač přišel a nebylo na tom napsáno „nech být“, na všechno položil své bílé pracky. – Jedno jej na ni velice bolelo a hnětlo a to bylo, že jej spráskala jednou právě ta milá, nepatrná ruka, která až doposud uměla jen hladit. Jenom jednoho, jedinynkého kohoutka jí zakous‘ a tenkrát myslil, že se rozumem pomine ona i on. Oběma stejně oči svítily, oba se stejně na těle třásli a nebýt té poslední rány, vypadající jako hlazení, byl by jí snad na prsa vyskočil a roztrhal, rozsápal to odporné bílé její hrdlo, které z čista jasna dovedlo tak, ale tak strašlivě mu nadávat. – Tenkrát se Brok poprvé v životě přesvědčil, že láska vedle zloby velice úzce spolu sousedí a že by ji mohl dokonce i – nenávidět. Dlouho se jí potom nemohl podívat do očí. Když na něj zavolala, schlípil ohon a mžouraje nečistě očima, se šklebivou tváří plazil se až k ní. Ale pohladila jej a bylo dobře zas –

Později se z něho vyvinul veliký zloděj pod sluncem. Kde co bylo k snědku, ukrad‘ a nechať to bylo v kuchyni nebo ve světnici, hňaps a už s tím byl pod postelí – „A, Bože uchovej, mu to brát!“ – Strašně vrčel, očima svítil jako lucernou a dříve nevylez‘, až byl se vším do posledního drobku hotov. I do špižírny se jednou dostal a pozřel tam dobré půl libry másla. Byl proto od Marty bit, ale kradl zase.

Tož takový byl její karamád –

Měla ještě jednoho psíka, Dúdú se jmenoval, ale s tím malé měla radosti. Takový mrňous to byl, jak rukavice, nic víc a ani to ne. Zvážila ho, nevážil víc než tři kila. Chtěla jej mít většího, krmila jej jak selátko, mlékem, chlebem, masem, kůstkami – ale nic platno. Zvážila jej poznovu, ale tři kila byla tři kila, nepřibylo na něm ani za nehet. Co dělat, rozhodila nad ním ruce: „Mrňous je mrňous, kdyby jej vážil nevím jak,“ pravila s veselým zoufalstvím a hleděla si ho jinak vychovat – Chtěla, aby aspoň něco uměl, když byl jinak jako veš, učila jej očima mžourat, ušima střihat, vozíčky tahat, obručí skákat na slovo „hop“, – ale mrňous stáhl vždycky ocásek, přikrčil se k zemi a převaliv se břichem vzhůru, hrabal všemi čtyřmi proti Helence – To bylo všechno, co uměl.

Měla i holubičku bílou, roztomilou, čistou jako padlý sníh, na pouhé zahvízdání snesla se se střechy dolů a s rozpjatýma křídloma sedla si na nastavenou dlaň; měla i veverku krotkou, ale rozpustilou, která jí celé tělo vždycky sjezdila a dala se chytnout teprv na oříšek; měla i jehňátko bílé, které jako pastýřka pásla pod hájem, měla i straku, kterou učila mluvit, čížka, kanárka, hejla, koroptev zkrotlou, ale perlou její domácnosti byly hrdličky. Kolikráte ještě spala a už slyšela sladké jejich volání: „cukru“ –

„Cukrrrrú-ú –“ volala po nich Helenka a snad ty hrdličky byly na tom vinny, že Helenka zaškrrabovala a místo jednoho r poskočila jí vždy v hrdle celá kaskáda – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Nesmírně dlouhá zdála se Helence vždy zima.

Tehdy sedávala doma v zatopené světnici, předla a poslouchala Martu.

Vzpomínky na zemřelé nemívaly dna.

O vánocích, na Boží narození, kdy slunce se rodilo – byla-li pohoda mírná a teplá, přinášela již domů první dítko lesů, růži vánoční. Věděla, kde roste, a šla pro ni na jisto. Byla to útlá, nahá lodyha s velikými, bleděrůžovými květy, a když vzhůru převrátila k zemi schýlenou její korunu, tyčinek v květu měla jakoby nasypal. První kvítek v zimě, první pozdrav jara, na které se tolik natěšila po celý rok. S netrpělivostí pak čekala na první „slepičí“ krůček a dobrý dávala pozor, jak bude na den Očištění Panny Marie: bylo li teplo, bylo zle, – zima trvala dlouho; byla-li zima, jaro bylo na krku; sv. Dorotka přinesla skřivánka v košíčku a ku konci února už rozkvétaly lísky. Na sv. Matěje věděla, že se jaro potlouká už někde kolem Veveří, v tu dobu už i olše se daly u potoka do květu a v lese kolikráte ze sněhu ještě vyrůstaly první zvonky sněhůrek…

Ale stalo se také, že bylo sv. Blažeje, kdy na slunci se ohřáti měl první kamínek a neohřál, bylo už i Řehoře, ba i sv. Josef s Marií slavili svůj den a skřivánek posud ani nevrznul, ačkoliv bylo svatou jeho povinností učiniti tak už na Hromice… A o sv. Josefu s Marjou vždycky slýchala, že zimu rozbijou, a nebylo to pravda. Zvláště toho roku, kdy Ríša přijel do Ostrovačic, na ty dva svátky chumelilo se jako o Vánocích – „To je přece škandál,“ odlehčila si tenkráte, přiběhla domů, hodila šátek kamsi za truhlu a všecka mrzuta zastavila se na prahu pokoje, kde spokojeně dýmal starý.

„Tati, bude už to jaro nebo nebude?“

„Co pak já vím, že na mě tak křičíš?“ – usmál se starý poťouchle – „ještě tu ani konopky nejsou – počkej –“

„A skřivánek jindy už bývá tu –“

„I kde pak skřivánek! Ještě jsou tu vrány – uštípaly by ho.“

„Já se nepamatuju na tak dlouhou zimu.“

Starý se usmál.

„To ještě málo víš… U nás v Poděbradech na prvního máje muzikantům inštrumenty zamrzly a sněhu tenkrát napadlo tolik, že jsme měli sanici. Beránka nejednou jsme jedli na ledě.“

Helenka už tedy nereptala, přisedla k oknu a dívala se na bílá pole.

Následujícího dne jakoby se zdálo, že nadejdou jiné časy. K večeru se strhl hučivý vítr, po něm hojný déšť. Ale ráno bylo nebe hluboké, modré, slunce čisté a silné, země se zahřála, sněhy pouštěly a oko mermomocí v trávníku zdeptaném a ulehlém sněhy hledalo aspoň zdání smavé zeleně… Kouř lehounce vystupoval vzhůru, v modravém sloupku se zdvihal z bílého komínu myslivny a rozkládal se po modrém nebi. I dole mlýn si pokuřoval, jakoby své obláčky z dýmky vypouštěl. Zvuky čistě se nesly údolím, hlahol zvonů rozléval se do kraje.

„Tatínku, jaro už je tu!“ volala Helenka otci vstříc, když se večer domů vracel z lesa, ale pravila to nesměle, jakoby sama se ho teprve ptala, není-li to klam.

Starý zakroutil hlavou.

„Nevím. Země se ještě nepaří, – to je zlé znamení –“

„Ale bažanti slepičky už vyváděli do polí –“

„To vyváděli už před týdnem.“

„A koroptve se hledají. Slyšela jsem je, když zvonili klekání.“

„Ty začnou řinčet až kdo ví ještě kdy.“

„A drozd už taky pohvizdoval v háji.“

„Však on zas přestane.“

„A havrani už krkají, to přece bývá čáka –“

„Krkají, ale ještě neletí – Houfy se vracejí, – cítí ještě zimu, uvidíš, že tu ještě budou bůh ví, kdy. Dokud strnad nezazpívá v lese, není naděje.“

„Ale když všechno, všechno bylo dnes už jako na jaře –“

Starý svinul ramena.

„Uvidíme, co to bude dělat zítra. Já tomu ještě nevěřím.“

A skutečně všechny ty známky jara byly jako na posměch – Převrátila se noc a na druhý den byla zima zas a zima, sníh a sníh, mráz a mráz, vichřice, rampouchy, na vodě tříšť, na nebi smutno. I u srdce bylo chladněji a zdálo se, zimě že do smrti nebude konce, na pole snad už na věky ulehnul led a sníh…

Bylo sv. Josefa a ještě se ani neoralo! Helenka denně vybíhala na dvůr a kdyby zima nebyla bývala tak tuhá, ty bílé vrstvy na kůlnách byly by se roztavily, jak zlostný, zášti plný kukuč udělala na povalující se chuchvalce sněhu. „Půjde-li pak už dolů!?“ ptala se. Ale nešel a už ani bílý nebyl, ale špinavý, děravý, všecek prolezlý sazemi a špínou a dolů se mu přece nechtělo –

A zatím – bylo to na den sv. Kvirina. – Helenka posud spala a venku odehrávalo se jedno z těch hlubokých dějství všehomíra, kdy obratem jediné vlny vzduchového proudění mění se celá tvářnost přírody.

Předcházela měkká jasná noc, plná hvězd a sladkého šepotání, jakoby po špičkách se kradoucího jara…

Země, celá ještě zavinutá v bílé povlaky, nezdála se míti ani tušení, co díti se s ní bude za chvíli, až s beder jí sklouzne kožíšek bílý, kterým zima přikrývala její prázdnotu.

A tu pojednou, když východ na ni zadýchal a přitisknuv k sobě teplou ji objal vlnou – země jakoby se ze sna probírala, zachvěla se v překrásném tom tušení šťastného jara a oddechnuvši sobě zahučela tisícerými pozdravy zevšad jakoby na dané znamení se řinoucích vod…

Ledy praskaly – nadešlo tání –

A když Helenka nožkou ráno sklouzla na lišku a viděla, jak slunce teple svítí v jejím okénku, ztichla pojednou a překvapena naslouchala, co se to děje venku – –

Úsměv zahrával jí na tváři – – Vzduch byl jakýsi mazlivý, měkký, voda hrčela se střechy dolů.

Bože, jaký to ruch! –

Kohouti zpívali, bečel skot a oknem vidět bylo západ vylehlý do barevné dálky. A obrysy hor se lehce nesly v čistém ránu, tvrdé a jasné kladly svoje výšky v měnivá oblaka, visící vysoko, vysoko nad zmládlou zemí –

Rychle na sebe hodila šaty a vyběhla na dvůr.

„Marto!“ vykřikla skoro a nemohouc promluvit, založila ruce nad hlavou a div nezavýskla radostí, když první teplý paprsek se jí zamotal ve zlatých vlasech, první vlna jara obešla její hruď. Nemohla ji pojmout hned, přisedla na kámen, srdce v ní tlouklo; radostí zapomněla i dýchat… A slunce se na ni smálo, roztápělo nivy, ohřívalo zahrady; vítr vlahý a měkký pofukoval polem, roznášeje s sebou vůni vod a zápach mokré země dechem svého vlání pronikal i tam, kde věčný vládne chlad a stín sluncem opuštěných míst. Co tu bylo hluku a záře, šumění a blesku na horách i v dolinách: – uprostřed bláta kousky ležely zlata, mezi klomínky kůra svítila stříbrem a stromy plakaly, kapky světlé a tiché jako slzy s větve na větev se spouštěly na zem. – – A voda, voda s hukotem hrnula se odevšad, ječíc a stříkajíc bouřila jako divá, valila se v proudech, plnila příkopy, zaplavovala luka, razila si průchody, stavěla můstky a kde nemohla, přetékala, kde se dalo, do šířky se rozkládala, berouc s sebou hlínu, kalná a žlutá jako po bouřce splývala v ledovou tříšť, a ta zvonila a praskala pod bijícími slunci lámajíc se křehce jako sklo. A stromy se třásly – v údolí šplounal mlýn a celým lesem táhnul dlouhý a podivný jakýsi hukot, jako když řeka široká a těžká přes vysoké jezy padá a večery burácí tmou, hlučíc ve skalách –

Helenka celý týden se pak brouzdala v kalužích, sháněla po lesích, hledala sněženky, bledule, devětsil; a dolů pod les chodila se dívat na velikou vodu, jak se kalnými proudy valí z lesův, vzpíná se a úzkými břehy se dere Obravou.

A slunce hřálo, loučka se zelenala i meze jako když tvář se zardívá, zasvitly průsvitnou travkou; stromy neměly ještě listův, ale vrby se už červenaly, kře světélkovaly a na pokraji lesa stříbrem zaplanuly snítky prvních kočiček…

Jaro se otvíralo, rozkvetl dřín –

První moucha uhodila do okna, na polích objevili se oráči, děti lezly na stromy, na zemi dupaly housenčí hnízda. Co jásotu a křiku bylo na všechny strany! To divy se děly v útrobách tvorstva, nebe i země slavily nové stvoření světa – kohouti zpívali ze všech vsí najednou, slípky švířily vyhřívajíce se na slunci, už přesmykač obveseloval háj, komáři a jakési černé a drobné mušky motaly se nad zemí, přes cestu přeběhl kovářík, Helenka přiběhla a ukazovala prvního pavouka, přilítla znovu a na ruce nesla sluníčko, i konopku slyšela v háji, jak na větvičce sedí a zpívá tak slabounko a sladce, jako když jemně na housličky hrá – I sovy houkaly za noci, žáby za bílého dne vypouštěly z bažin svoje chorály, první včely zabzučely v oknech sedajíce na kytky, – ptáci se vraceli, pučelo jaro, všude se oralo, všude selo, – klíčila semena, rostla tráva a když poslední pršky rusého obilí zapadly do rozevřené země, dříve ještě, nežli neděle se sešla s týdnem, – příroda byla zelená – – –

A tu nadešly nejslavnější chvíle snivého jara, kdy děti vybíhaly na osluněný trávník, chvíli dováděly, chvíli si hrály a když unaveny lehly na drn, tváří obráceny k východu vzhůru se dívaly do nedohledných dálek nebes; zdálo se, to že ne mraky letěly nad zemí, ale labutě bílé plovaly sinavým mořem; a pod nimi havrani se potáceli a v jejich krákání jako niť stříbrná se vinula skřivánčí píseň –

Podivná to bývala pro ni radosť, slyšeti první skřivánčí píseň.

Zprvu ani se jí nezdálo, že by to byl on, jako trpělka zapisknul v ouvratí a ztichnul zas.

Ale tu z čista jasna řada známých zvuků vyrazila ze vzduchu, za ní druhá, třetí a už jimi zněl celý nebe sklon. A skřivánek se vznášel, vznášel v nedozírném prostoru, ani vidět ho nebylo, jak vysoko, vysoko plul, už jak muška malá třepotal se ve vzduchu a stále ještě výš a výš se zdvihal k nebesům, až zmizel jako prach a tam odtud z daleka, z daleka nad pluhy oráčů, tichoučké vísky dolů střásal svoje výkřiky. Už ani nezpíval, ale jásal, jásal a jako dítě, které pro slzy nemůže propuknout v smích, pro radosť v pláč, zajíkal se, dusil, dolů spouštěje už jen nesouvislé útržky vět. A náhle, právě když se zdálo, že nadobro oněměl, nebesa vykřikla pojednou celou řadu nadšených zvuků plných radosti a plesu nad slavným shledáním s rodnými kraji. A proud smíchu hrnul se teď dolů od vlny k vlně po větru k zemi, kde oči hledaly pramen bohatých těch zpěvů a nemohly ho najít –

Pojednou vítr zavanul a jakoby uťal.

Skřivánek ztichl a jen z daleka volař zazpíval, v lese straky se zhádaly, v údolí zaklepal mlýn.

Od té doby bylo „pod komorou“ jako v ráji.

Helenka den co den vybíhala před dům a byla by snad všechny lidi v domě svolala, ať se jdou přece také podívat, jak je venku krásně: jak leží slunce na poli, hoří v lese, jak líbá zemi, ssaje zimu, mění ji v dech. Stromy jak žijou, ptáci se vracejí, světlem plní se vzduch. Jak kvetou pole, kvetou luka, zahrady i voda se chystá v květ a děti z lesů se vracejí a v náručích jim kvete devětsil.

Ráno Helenka ještě spala a slunce hovělo si už na podušce vedle ní; přes ruku, přes bílé rameno kradlo se za krk, pozlatilo prsa, oslnilo tvář –

Procitla. Víčka si přiclonila rukou, vzepjala se ospale, prohnula kříž a sklesnuvši ještě na okamžik, odespala několik chvil.

Jak vzdušno a jasno bylo zatím v jejím pokoji!

Bílobílé jeho zdi rozestupovaly se stále do větší šířky, strop se pozvedal, podlaha se vznesla a oknem dovnitř od východní strany přes květiny na celé její tělo se kladl ohnivý sloup – – Na tisíce drobných tělisek válelo se v kosém tom hranolu světla, i mušky přeletovaly zlatým jeho prachem a všechno kolem, i ponuré obrysy nábytků stalých, jiskřivé hrany skla, zrcadla, přeslička i líštva plná starosvětských talířů, květiny, vázané knihy, bílé záclony i šaty, obrazy svatých a světic božích i hodiny staré a zašlé s černým závažím a kukačkou, která otvírala právě svoje okýnko a rozvirajíc zobák odkukala pátou – všechno plavalo v povznášející nádheře rána. A čím výše vystupovalo žhavé tělo slunce, čím mohutněji chrlil svoje ohně plamenný jeho sloup, tím jasněji a vzdušněji bylo v tichém tom pokoji, jehož stěny svítily jak vzňaté –

Za chvíli nahrnulo se do pokoje tolik světla, že bílé jeho stěny nesnesly ani všechen jeho jas, přesyceny odrážely jeho vlny zpět a světnička hořela zrovna v křížovém tom ohni paprsků, které se lámaly a tříštily o drobná zrnka poletujícího prachu, šířice kolem sebe oslnivou zář. Helenka, když vstala, lekla se skoro tolikeré záře najednou, sestupujíc s lůžka jakoby ze zlata vstávala a sejíti měla do ohnivé koupele: zastavila se na chvíli, zachytila se pelesti a mnouc si ještě rozespalá víčka, krčila se k lůžku. Teprve po chvíli bosou nožkou udělala první krok. A slunce stále za ní, ať se pohnula, kam pohnula, stopovalo každý její krok, každé těla pohnutí. Líbalo jí paty, zlatilo tvář, oblívalo ruce, objímalo šíji. V jasu se modlila, po zlatě chodila, v slunci se koupala, v záři se myla. A bylo krásné na ni podívání, když pak štíhlá a mladá před zrcadlem stála, dopínajíc poslední steh šněrování na hlavu si sáhla bílými prsty a černým hřebenem rozčesávati začala dlouhé a měkké prameny svých vlasů.

Rozevřela okno a celá zalitá světlem v úžasu rozestřela svoje ruce. – Tak krásně venku nebylo snad ještě nikdy. Teplý ranní vzduch zavanul jí na krk a kraj celý zatopen byl v perleťově sinou atmosféru rána. Holubi v houfech snášeli se k polím, skřivani sborem plnili nebesa; mladé stromky jak ohénky zelené plápolaly v nahnědlých polích, hroudy blýskaly za pluhy hladkými řezy vykrojených ploch…

A Helenka už ani nedbala, kdo za ni ustele, kdo uklidí, za ni srovná ve chvatu přehrnutou lišku, přehodila šátek přes hlavu, vysrkla snídaní a ve chvíli s Brokem už se otáčela pod zelenajícími se stromy v lese…

Nesouc z rána proti slunci lehké svoje tílko – jakoby po stupních kráčela uprostřed třešní, vystupovala stále výš; z daleka už břízy na ni čekaly běloučké jak víly a odkudsi z blízka studánka zurčela ve stínu lísek… Jak tam bylo veselo a jasno uprostřed omšeného sloupení dubů a lind, jejichž větve se otvíraly i zavíraly nad ní a jejich korunami na zem se cedilo a po zemi padalo slunce!… Staré lupení sípělo a praskalo pod prudkým jeho úpalem, půda vysýchala, tráva před očima rostla, vyšlehujíc z půdy zelenými jazýčky. Kosi hvízdali v řídkých ještě snítkách, pěnice švihotaly pod světlým lupením, motýli se třepetali mezi sestárlými kmeny habrů. A Helenka bloudíc tak mezi nimi jako duše lesů všech zastavovala se na každém kroku, dívajíc se, jak se tak bělásci mihotají nad zemí, tráva se vlní mezi zčernalými pařezy, nad hlavou se nebe pne a bělá bílými mraky – A hned zas poskočila, z křoví do křoví pobíhala jako laň, od stromu k stromu, po svahu nahoru, po svahu dolů, ze slunce do slunce, ze stínu v stín, dětinně v ruce tleskala, rozkládala houštiny, vyvracela hlavu a hledala známé černé skvrny v korunách stromů, které na svých pažích k nebi pozvedaly lůžka ptačích hnízd. A když jednoho dne první kukačka zavolala z lesa, jako blázen přiletěla domů a udýchaná, unavená s očima plachýma zvěstovala Martě, že jaro opravdu už je tu: „i žežulka už kuká.“ A jako na doklad, že jaro skutečně je v plném květu, přinesla s sebou první dary země: lechy, bledule, dymnivky, plicník, žluté terče smetánek. – Všechno páté přes deváté narovnala do zeleného hrdla vásy a vyřídivši takto jarní svoje poselství jako holubice z Noemovy archy, běžela zas k lesům zpět mezi kmeny šedé doubravy a znovu poslouchala volání „kuku“.

„Kuku – akuku – kuku,“ zplna hrdla volala do lesa a tentýž ozvuk – totéž volání vracelo se zpět, hned ze zadu, hned z předu, hned z pravé, hned z levé strany lesa, že nevěděla nakonec, kde vlastně stojí, odkud se ozývá volání „kuku“… Celé dopoledne se tak bavívala přírodou a po lesích rozvěšujíc obrázky svatých, zdobíc věncem zbodaná prsa Panny Marie plna dechu jara, plna jasu slunce k polednímu teprve vracela se domů.

Když pominuly chladné měsíce a přišel teplý máj, Helenka vycházela na pokraj lesů, lehala do trávy a naslouchala hukotu stromů… Jaké to byly pro ni chvíle, prožité v tiši lesa, provanuté vůní obrozené země. Všechno jakoby spalo a jen z roklin zvedaly se výkřiky vod, pod mladým lupením tikali ptáci – na samotě hrčel mlýn. Byla by tak měsíce vytrvala na jednom místě a sama v tichu majíc volný rozhled do polí, léta byla by se dívala na kvetoucí práci v polích, odkud slyšela, jak ženy zpívají, kolébajíce děti svoje v „hongouškách“, volaři jak skřípou svými pluhy, říhají koně, ořou od meze k mezi, červené krávy se pasou a cinkáním zvonců plní kraj. A tam na opačném konci v zahradách jak v hnízdech zelených hověly si vísky, z chaloupek se linul měkký dým, svoje pěny rozestýlal po dalekých stráních. A tu Helenka stávajíc na výšinách, oči majíc ztracené do bílých dálek, spouštěla se s vysokých svých míst, scházela dolů mezi ouvratě a po pás zahalena v obilí, šlohaná klasy, oblitá květy, větvičku šalvěje utrženou na mezi nesouc v ruce, běhala polem a snila o ničem.

Tak samotinká trávila svůj život s ptáky, stromy a květy, kterými s pýchou zdobila vždy svoji hlavu. Celá okrášlená narcisky a žlutými hvězdami smetánek z jara, v letě chrpami, planými růžemi, ve vlasech koukol a vlčí mák – vracela se domů a v šatech, na rukou, po tváři, na celém těle i v očích cítila teplo, vlhkou vůni bříz, svěží chládek lesa…

A to byly měsíce, kdy v podvečer bledá vycházela na pavláčku domu a rozčileně hladila své vlasy k spánkům. To byly doby, kdy pohřížena v extasi jara chvějíc se jako v horečce pod měkkými záhřevy shawlu se založenýma rukama dlouho sedala a dlouho se dívala, jak pěkně slunce zachází; – o táhlé dlaně položila tvář a tak nehybná jako světice, když se modlí, pohlížela do nebes – A slunce už dávno bývalo za horou, rudý odlesk červánků poléval jí tvář, v modrých jejích očích chvěla se už záře hvězd a Helenka posud trvala na jednom místě a oči majíc upřeny do prázdna, čekala, až jí oči přimhouří sen.

Tak jí pomalu den odešel, přešla noc, míjelo mládí.

Příroda jako v odměnu za její lásku nešetřila ničím, co by přispěti mohlo k její kráse. Jemná jako dech plna byla zdraví, chodila přímo jako svíce, mile se usmívala, mile se dívala a když mluvila, nebo se smála, hlas její zněl jak stříbro.

Zvláštní byla úprava jejích šatů. Neviděla mnoho, ale co viděla, dostačilo pro její vkus. Jako v jejím chování, převládala i v úpravě jejích šatů dětinná prostota a jednoduchost barev. Nejraději nosila buď šaty bílé, opásané černě, nebo šaty černé s bílým okolkem na obrubě dolní, šla-li někam na návštěvu. Tak slýchala, že si děvy chodí jenom v pohádkách a tak se jí to musilo šít. Do polí, do lesa chodila v prostinkých, kartounových šatech, potištěných květy, nebo měla na sobě modré prací šaty, které zapínala na zad.

Ale pojednou zakalil se obzor čistých jejích radostí.

Bylo to jednou v neděli po Veliké noci, v tu dobu, kdy se Ríša potuloval ostrovačickou krajinou.

Přišla právě z kostela a odkládala jehlici, kterou do vlasů měla připevněný klobouček. Všechna pobouřena přišla domů, zlostně rvala rukavičky s rukou a divný, nezvyklý jakýsi výraz křivil jí tvář. – Pokoušela se o prozatímní klid, nevinný úsměv, kterým sama sebe chtěla šidit před sebou, ale zmrzl jí na rtech, sotva znovu pomyslila, co se jí stalo.

Ve zmatku ani se neodstrojila a jehlice tichým ruchem cvakla o plochu nepokrytého stolku, na který odkládala klobouček.

Stanula v okně a vzpomínala na něco.

To bylo už po třetí –

Ty pichlavé oči pronásledovaly ji až sem.

Ještě ani rukou nepohnul a už se na ni smál těma očima, – jakoby spolu byli bůh ví jak známi.

Vzpomněla si na ostrovačický bál.

Už tenkrát jí byl nápadný těmi pronikavými pohledy, pro jejichž výraz posud neznala jména, ale cítila, jak jsou jí nepohodlny.

Měla přece také oči i Gusta i Anna i Albina, Jenyš, Česánek, všichni měli oči a tatínek taky, ale žádný se tak nedíval jak on –

A jenom na ni.

Cosi hanlivého viděla v tom pohledu a nevěděla, co, co si o něm má myslit. A proč, proč se tak na ni dívá?

I umínila si, že už radši ani do kostela nepůjde nebo do Kynic chodit bude na mši, – jenom jemu ne na oči –

Ale přišla neděle a Helenka ani nešla do Kynic, ani nezůstala doma; týden je dlouhý, rozmyslila si to za ten čas. Chtěla vědět, přijde-li zase dnes.

Přišla domů a, pane, – ty oči už se jí nezdály tak jedovaté jako za poslední neděle.

Potkala jej zase a dobře si všimla, že ji dnes jaksi jinak pozdravil – – Byla tomu ráda, že se mýlila.

A vyjasnila se jí duše, tvář nabyla zas měkkých, hladkých linií, jakoby se nic nebylo stalo. – Ale plnými, krásně červenými jejími rty přece něco hrálo. Úsměv polo samolibý, polo vzdorovitý. Zase tak stála u okna jako za poslední neděle a neodstrojená neměla se k úklidu. Tělo její se pohnulo. Zašuměla pod ní sukně, jednou nožkou přiklekla na starou pletenou židli, přistavenou k oknu.

Na pole se snášelo posvátné ticho nedělního dopoledne. Nikde živé duše, po lidech ani zdání. Jen vlaštovky křižovaly nebem, chrousti lítali přes plot, vrážejíce do zdi, vítr přes nivy přinášel sezvánění zvonů z okolních vesnic. Svatý úklid snášel se na zelená lada a se zelení luk a dechem obilí očima do duše se vléval mír. Helenka úplně už klidna hleděla do osluněné té zeleně, teplý vzduch zavanul oknem, dýchl jí do tváře chladivou vůní a tak se jí zdálo, že se jí uvnitř, v prsou cosi hojí. Rozevřela rty a zdlouha si povzdechla. Naklonila ještě více hlavu a dala se umývat mazlivými vlnkami teplého jara. A jakoby neviditelná ruka po hlavě ji hladila a stranou rozčesávala její vlasy, jeden jejich proužek jako přadýnko žlutého hedvábí svezl se jí do hladkého čela, svým stínem přikrývaje průsvitný jeho běl.

Jak jí bylo blaze! Majíc duši nestřeženou, mysl rozpjatou, otvírala srdce dokořán. Nic ji nepopouzelo, nic nedráždilo, – čemu se ještě před týdnem bránila, stalo se dnes předmětem jejího rozjímání –

„Oči jako oči“ – pravila pojednou potutelně s přídechem samorostlého vtipu.

A ještě něco jí napadlo, ale hned to bylo zase pryč. Jen čelo zakabonila a do tváří vehnal se jí živý nach –

A viděla ho před sebou. V ruce černou hůl a na těle světlé šaty…

Jen trochu bělejší by mohl být…

Sluší mu to, ale je zas až moc černý, – moc!

A vzpomněla si na tu chvíli, když se potkali dnes. Začervenal se, uctivým pozdravením ji přivítal a aniž se pokusil, s ní promluvit, šel svou cestou dále –

„Tak se mně to líbí a ne jako onehdy!“

A do smíchu jí bylo nyní, když si připomněla chvíli prvního setkání – – Hned k ní, rovnou cestou k ní. A juž!

Myslila si, že se proto zlobí…

Ale nezlobil – Ne nadarmo dnes za kovárnou zatočila lehce hlavou. A viděla, jak pod lipou stojí a dívá se za ní.

A když ji potkal a pozdravení dal, také už jinak, docela, docela jinak se tvářil než naposled – Zase tak jako tenkrát poprvé krásnou poklonu jí udělal až k zemi (ale skoro zas až moc jaksi k zemi, jak nikdo nesmeká) – ona naproti němu se poklonila a brkla o kámen – –

Zahořela studem při této vzpomínce, – taky ďas ten kámen do cesty složil –

Tak jí bylo hanba v tu chvíli, že ani chodit neumí. A Helenka ve tváři ucítila totéž horko při vzpomínce, jako když brkla skutečně.

Ale ve chvíli zapomněla na svůj stud a v duchu čítala, kolikrát se už spolu viděli.

Ne třikrát! Čtyřikrát! –

V kostele také.

A při této vzpomínce zastavila se nejdéle.

Právě kladla nožku na nejvyšší stupeň portálu, když v tom se strany kdosi smekal a čekal, až vejde do kostela. Neviděla na něj, ale dobře si všimla toho náhlého pohybu jeho ruky, když smekal klobouk. Vešla do kostela a sedla si jako obyčejně do první lavice na zamilované svoje místo pod sochou sv. Anny.

Ale byla co platna v kostele!

Slyšela varhany, jak na kůru oddychují měchy, okna drnčí v hlubokých tonech, ale po modlitbě ani stopy. Ve zmatku i pokřižovat se zapomněla, poznamenala se tedy rychle znamením kříže. Chtěla se modlit. Na kazatelnu vystoupil kněz a kázal. „Pochválen bud Pán Ježíš Kristus,“ pozdravil shromážděný lid. „Až na věky věkův amen“ – odpověděl kostel. Vyslechla i epištolu sv. Jana, i několik vět z kázání skráplo jí do duše, ale pak už neslyšela než slova, slova a slova. Než se nadála, bylo po kázání a divila se, jak bylo dnes krátké. Lidé se pomodlili a bylo zas ticho. Kašel, vzdechy šířily se chrámovou prostorou. Zašuměly měchy, kostel zpíval. Helenka nezpívala, rozhlížela se po kostele. Byl to malý, tichounký, nesmírně milý, starý kostelíček. Tak čisto, světlo všude, jak pod širým nebem. Podlaha pokryta byla klečícím lidem, v prvních lavicích seděla honorace. Tak si všechno prohlížela po pořádku a i té bílé holubičky si všimla dnes nad hlavním oltářem, bílých andělů, kteří se klenby dotýkali křídly, sv. Petra po straně, jak žluté klíče tiskne k prsům, v očích zamihla se jí modrá stuha založená v missale, slyšela cvakání peněz o cínový tácek a složila i sama svůj obolus.

Ale pojednou předměty se jí před očima zmátly, za ní jakoby někdo stál a díval se na ni… Neměla pokoje, až si dodala odvahy a obrátila zraky za sebe; ale strhla rychle zase hlavu nad černé svoje modlitby, složené prsty přitiskla na rty a modlitbou tišila zmatek, který v ní povstal. Když se ohlížela, zavadila zrakem o kůr… Kostel se pozdvihl ze svých základů, svět se s ní zatočil a Helenka přistižena při svém pohledu s hůry zrakem jeho – jen jako mhou viděla, jak se před ní postavy sklánějí, zvonky zvoní a kadidlo se vznáší k vysokému stropu kostela. Slunce ve žhavém sloupu zasáhlo zlatý ornát kněze a v oblacích kadidla svátosť oltářní vysýlala chrámem záři svého zlata. Kaditelnice houpala se před ní zastírajíc dýmem celý oltář a jeho pěny vznášely se vzhůru k té holubičce bílé, rozpínající křídla v zlatých paprscích – A Helenka v cinkotu zvonků rychle třikrát za sebou se dotkla rukou svého srdce, čelo i ústa i zvlněná prsa pokryla křížem a s hlavou nachýlenou stranou hlasitě se modlila s lidem „chléb náš vezdejší dejž nám dnes“ – Na věži bily hodiny, stěny se otřásaly v tichu prudkými nárazy hodinových kladiv. Lidé vstávali. I Helenka vstala a s Martou rychle odcházela z chrámu.

Na silnici potkaly Ríšu.

Jak jí bylo dobře, když se ocitly zase v zelených polích! Ohlédla se nazad a tu viděla, nač vzpomněla již před chvílí: Ríša stál na silnici a díval se za ní, až zmizí. – Cosi radostného pozvedlo se v ní, když se blížila myslivně, bohaté jakési nadšení cítila v prsou, radostí rozběhla se k brance, vyšla na dvůr a v chladivé síni teprve si poodechla jako pták, kterému se podařilo uprchnouti z rukou. Ale sotva se ocitla ve světnici, všecko se v ní zase změnilo. Pozvedla ruce, zakryla oči a s rozpáleným čelem ještě jednou si připamatovala ten prazvláštní, veselý výraz jeho očí. A už se jich nebála – líbezný pocit stáhl jí šíji a v těle cítila neznámé teplo, které ji zalilo jak oheň.

Slunce přešlo už za ovčín.

Ani nepozorovala, že na dvoře zavrzla branka a po kamenném dláždění ozvaly se cizí kroky. V síni o kámen zaduněl nezvyklý ruch lehkých, mužských kročejů. Helenka posud jako bez paměti stála u okna, ouška jí hřála, oči měla teplé a na rtech cítila chlad oknem se hrnoucího vzduchu.

A přece nemyslila na nic, – nevěděla o Ríšovi více, nežli že má kulatou hlavu, tmavou kravatu a knírky.

Zaklepal kdosi na dvéře.

„Bože!“ vykřikla pro sebe Helenka a pomatena sundala nožku se židle, obrátila oči ku dveřím, rychle rukou nazad shrnula uvolněné přadénko vlasů. Přihladila si čelo a čekala.

Chtěla prchnout do svého pokoje a odtud pryč do zahrady k Obravě dolů, již překročila nastavenou stoličku, červená v líci celým tělem nahnula se ku předu…

Ale na dvéře zaklepal někdo po druhé.

„Dále,“ ozval se ze světnice nesmělý dětský hlas.

Dvéře se otevřely a do světnice prostrčil se napřed levý, potom pravý knír.

A před Helenkou stál Ríša.

Jakoby ze země vyrostl stál před ni mladý, pěkně ustrojený se skřipcem na nose, v ruce hůl.

Byl ve větších rozpacích než Helenka… Jen jako po paměti se před ní poklonil, zachytil skřipec, který mu letěl s nosu, a špičkou pravé nohy půvabně se dotýkaje podlahy, ještě jednou se jí poklonil.

Měkkým svým kloboučkem rozpačitě poklepávaje o levé stehno, ptal se Helenky, může-li mluvit s panem revírníkem.

Chtěl ještě něco říci, ale – –

Snědá jeho tvář, dříve zarudlá, byla nyní jasně sivá a rty na jednu stranu složené lehounce se chvěly.

Vlastní matka by v něm nepoznala bývalého Ríšu. Tak byl popleten. I nohy se mu třásly.

Náhle se vzpamatoval, černé jeho oči vystoupily za broušenými skly, rty se ještě jednou zachvěly a zavřely se nad bílými zuby.

„Není doma. Přál jste si něco?“ přívětivě pravila Helenka. A sama byla jako šatka bílá. Rty se jí rozpukly a nožky bezúčelně sebou pohnuly na jednom místě.

Oba jako bez paměti stáli naproti sobě –

„To je škoda, že není doma,“ s líčenou mrzutostí pravil Ríša, pohladil si vousy a upřel pohled kamsi až do hluboka země.

Také Helenka se vzpamatovala. Pustila se rukou pelesti, které se v rozpacích byla zachytla, a čistě dětským způsobem přiložila ruku ke rtům.

„A přijde brzo pan revírník?“ ptal se Ríša.

Helenka pokrčila ramenoma.

„To já nevím. Ale já se zeptám.“

A po podlaze zaskřípěly Helenčiny střevíčky. Ríša uhnul s cesty, ve dveřích ještě jednou se před ním obrátily bílé její šaty a Helenka byla ta tam –

Vyběhla na půdu, kde Marta ukládala sváteční svoje šaty –

Za chvíli do světnice vešla stará Marta – sama, bez Helenky. A teprve přivítala hosta, jak se sluší a patří – Přistavila židli k němu, sama sedla na starosvětskou jakousi pohovku a spráskla nad ním ruce, jaký už je veliký…

Dobře se na něj pamatovala a ukázala rukou na loket od země, jaký to byl capart, když jej z Ostrovačic do Brna odvezli na studie.

„No, to jsem ráda, že vás zas jednou vidím,“ pravila Marta a ruce složené držíc na kolenou před sebou, s úsměvem hledala v něm podobu malého Ríšky.

Byl nadobro změněn. Po tom chmýří tady (přejela si rukou horní ret) – toť se ví, nebylo tenkrát ani památky – jenom ty oči mu zbyly z těch dob a kulatá brada. Vlasy mu zčernaly, tvář pohnědla – za živý svět by ho nebyla poznala, kdyby nevěděla, že to je on.

„A co dělají doma? Maminka je zdravá? Posud tak silná, švitořivá a tlustá? A tatínek v městě – co pak dělá? Je mu smutno, myslím, po flintě a holubech – není? To byl holubář a ptáčník. Kam pak se poděla ta trpělka, co tak pěkně zpívala? Ale osm kousků uměla, či kolik?“

„Osm, osm,“ dotvrdil Ríša a vypravoval, že se matka v městě dost naplakala, nijak nemohla zvyknout a ještě nyní často si vzpomíná na Ostrovačice a na všechno. Na venkově se narodila, na venkově si zvykla a najednou přišla do města. Ale zvykla si a teď by ani zpátky nechtěla.

„Ne?“ divila se Marta, „a tolik se vždycky města bála.“

Z Marty mimochodem vyšlo na jevo, že si ho už předešlou neděli všimla na silnici, když z kostela šla a Ríša je pozdravil. Ptala se Helenky, kdo je to – „a víte, co mně odpověděla?“ zasmála se Marta každým rysem v tváři. „Co prý je mně do vás a co prý mně to napadlo, na stará léta ohlížet se ještě po mladých pánech. Inu, ono je to pravda, ale přece mně to vrtalo mozkem, kdo to může být. Ale cestou mně řekla přece, že jste to byl vy! Bože, kde jsou ty časy! Mnoho se změnilo od té doby,“ povzdechla si Marta melancholicky.

Ríša poslouchal, poslouchal, ale jedním okem neustále pokukoval po dveřích, kdy se přece otevrou a vejde Helenka.

„Kam pak se poděla slečna Helenka?“ pravil konečně.

„Ó – ó – ó –, tu milý brachu, už neuhlídáte, to už je konec. Jak někdo cizí vejde do domu, sebere se a ta tam. Ve světnici už se neomží. Vadíme se s ní, domlouváme jí, nic platno. Jako v lese vyrostlá: je mladá ještě a trochu divoká. Proč, chtěl jste jí něco?“

„A nic! Ptal jsem se jí, kde je pan revírník. Řekla, že neví.“

„I dobře ví – duše nedobrá – ale to jen se chtěla odtud vytočit ven. Přiběhla na půdu jako splašená: ‚Marto, Marto, honem dolů jděte – někdo tam je, nějaký pán.‘ Jářku, co ale za pána, a zatím to jste, kakraholte, vy. A co jste chtěl našemu starému? V lese řezáme dříví, tak se šel podívat, není-li tam někdo na krádeži.“

Ríša vypravoval, proč přišel. Jeho strýc, velebný pán, slaví sedmdesáté narozeniny. Ríša vyřizoval srdečný pozdrav od důstojného pána a ve jménu jeho zval pana fořta na ostrovačickou faru. Nebude-li doma, má tu od něho nechat lístek. Na stará kolena rád prý by se ještě jednou shledal s nejstaršími a nejlepšími svými přáteli.

„A kdy to má být?“

„Ve středu,“ pravil Ríša.

„I toto je zas novinka,“ pravila Marta, „i to on přijde. Tak staří karamádi, to by bylo, aby nepřišel.“

„A slečnu Helenku má vzít s sebou,“ – vyhrklo Ríšovi z hrdla. „A vy, máte-li čas, taky máte přijít. Frajle Tóny vám to vzkazuje, jinak že se do smrti na vás bude mrzet.“

„I kde pak já, – to byste tomu dali,“ – zasmála se Marta, – „co pak bych já tam dělala? I Bože chraň! To nemůže být. Někdo přece musí zůstat doma, všechno nemůže odejít. Fořt ať si jde, Helenka, bude-li chtít, taky, ale ode mne vyřiďte uctivé pozdravení, že se dávám důstojnému pánu a slečně Tóny pěkně poroučet, že děkuju za jejich úctu, ale až po druhé, řekněte, až jindy.“

A Marta tak mile se při tom usmívala scvrklou svojí hubičkou, zdvihla modrou zástěru, kterou uvázanou měla kolem celého těla, a zcela bezúčelně vytřela si jí přimhouřená očka. Byla přece jenom dojata, – že si taky na ni vzpomněli a pozvali ji s sebou.

Ríša vstal a měl se k odchodu.

„Ani vás nevedu dál –“ pravila Marta a pohybem těla uhnula stranou, jakoby jej zvala do ostatních pokojů –

„Neškodí –“

„Zdržela bych vás, ale nevím, kdy starý dnes přijde. Na oběd vás ani nezvu. To vy na faře máte něco lepšího než my tady. Špatně byste si vyměnil.“

„Ani bych dnes nemohl,“ odpověděl Ríša v síni už, „ne proto,“ omlouval se s úsměvem, „ale čekají mě doma. Zatím se vám poroučím a slečně že vzkazuji svou poklonu“ – ne bez ironie dodal Ríša. – A šouraje se nohama po dlážděné síni, vyhoupnul se z přítmí na světlo. Uhýbaje s cesty mladému psu, po dvoře se rozhlížel a v průvodu Marty ještě jednou v brance po zahrádce mžiknul očima, nezahlédne-li někde bílé šaty. Když nikde nikoho neviděl, vyseknul novou poklonu a alejí kaštanů kolem ovčína ubíral se domů.

Helenka zatím stála za myslivnou v zahradě a podle hlasů soudila, že návštěva už je u konce. Oddechla si, popotáhla na kolínku černou punčošku, která se jí svezla na levé noze, a veselá, čilá vrátila se do své světničky. Teprve nyní odstrojila se sebe sváteční šaty, v prostém, domácím obleku s bílým fěrtouškem, který si připínala ještě na prsa, vešla do kuchyně k Martě a pomáhala jí strojit k obědu.

„Ten Ríša,“ pravila Marta, namáčejíc do malého hrnku vařejku, „to je roztomilý hoch, ten se mně opravdu líbí.“

Helenka se usmála a pouze neurčité „Hm“ proklouzlo jejími rty.

VII.

Bylo přemlouvání, než si Helenka dala říci a vybrala se na ostrovačickou faru. Zdálo se, že přišla na jiné myšlénky za ty tři dny od návštěvy Ríšovy. Plakala, prosila, hubovala, co že tam bude dělat, co jim to napadlo – Ale tatík od nějakého času byl jako dub. Pušku měl už na sobě, karabáč v ruce a čekal jenom na dceru, jak se rozhodne. Psi, starý Bary i mladý Brok, radostí už kňučeli a starého myslivce tloukli pruty do vyleštěných holinek, jen Helenka posud seděla ve svém pokoji a nechtělo se jí.

„Bude-li pak to nebo nebude?“ rozkřikl se revírník, stoje na prahu, a bílé, do očí mu visící obočí prolomilo se mu nad nosem v říznou, klikatou křivku; ale Helenka stála na svém, přisedla na postýlku a oči smáčela do bílého šátku.

Cítila hrozný jakýsi strach před něčím, co ukryto bylo před ní jako v snách; živou mocí nechtěla vyjít z chalupy.

Revírník nepromluvil víc ani slova. Karabáč hodil na postel, pušku strhl s ramene, pověsil ji v síni na lištvu, vyhnal psy a zavřel za nimi dvéře.

Helenka slyšela, jak otec zlostně vyklepává dýmku.

Přišla Marta a přimlouvala se za Helenku, aby ji už tedy nechal doma a šel sám.

Revírník nedal Martě ani domluvit. Třískl tryskou do dýmky a osopil se na ni.

„Co vy tomu rozumíte: doma se pořád povalovat nemůže, jednou musí mezi lidi. V městě zůstat nechce, z Uher utekla, co pak z ní bude? Už je mně za ni hanba; dorostlá už roba a dosud jako děcko. Přijde-li někdo do domu, nechá všeho a uteče. Promluvit neumí a od rána do večera jako divá po lesích jen lítá. Ty pařezy ji mravům nenaučí. Přece ji nenechám zdivočet jako zvěř… Buďto půjde se mnou, nebo nepůjdu já také nikam.“

Starý rozhrnul měchuřinu s tabákem, pahýlem levého palce ji přidržuje k sobě, hrábl do pytlíku a mačkal do dýmky tabák – Způsob, jakým to činil, věstil bouři. Marta nepromluvila už slova; tiše jako kočka vešla k Helence, vzala ji okolo krku a jako matka jí domlouvala, aby se ustrojila a šla. Nesmí přece tatínkovi kazit radosť. „Je starý už, dlouho-li pak ho budeš mít!“

Helenka, odvrácena od ní, zarputile hleděla do zdi.

Už neplakala, jen ruce tiskla k pravému spánku.

Pojednou vstala, smokřený šátek hodila na zem, přihladila si vlasy, rozevřela dvéře od skříně a prudkým pohybem ruky rozhrnula massu pověšených sukní – – Sáhla pro tu nejpěknější z nich.

Pak si zamyšleně položila ruku na čelo a přemítala, který klobouk si vezme k ní.

Marta byla už zase v kuchyni, revírník v nejlepším tahu, když do světnice vešla jeho dáma, úplně už ustrojená, připravena na cestu…

Měla na sobě šaty, které jí slušely ze všech nejkrásněji. Ty růžové, které v letě dostala k svátku. Na nohou měla lehoučké střevíčky, černé punčošky a na hlavě bílý, řídký klobouk s bílými krajkami a červenými květy v zeleném listí. Černé rukavičky navlékala si cestou. Černý slunečník tiskla pod paží.

Revírník mžiknul po ní sivým svým očkem, potají se ušklíbl do plesnivých vousů, mlčky sundal zase pušku a utahuje na sobě řemen, vyměnil s Martou potměšilý pohled –

Psi, jakoby věděli, že zavanul jiný vítr, škrábali z venku už na dvéře. Marta jim otevřela a Bary přes Broka, přes Baryho Brok skočili na starého pána.

„No, fuj!“ práskl bičem revírník a přísnou tváří obrácenou na psy nadobro potlačil v sobě smích –

Bary musil zůstat doma, Broka vzala Helenka pod svou ochranu, ale několikerým mrsknutím bílého ohonu musil slíbit, že v cizím domě nebude dělat neplechu –

Tak tedy šla –

Ale jaká se vrátila domů!…

Už jí nevymizel z paměti ten podlouhlý, vejčitý stůl, krytý bílým ubrusem, modrá pohovka, starým, polovybledlým už satinem potažené židle, červené dvéře, vysoká skříň i ten Kristus na vždy utkvěl jí v paměti, jak v růžových šatech žehná kalich, v ruce drží chléb a modlí se. A jídelna celá se všemi sousedními pokoji, bílé záclony podvázané modrými stuhami, světlá morovatá kamna s hliněnou labutí postavenou nahoře, vásy s obtočeným révovím, černý krucifix, pod kterým hořela stará cínová lampa s rudým světýlkem, starodávné hodiny s pitvornou jakousi figurkou, která při každém cvaknutí kyvadla vyplázla červený jazyk, veliké benátské zrcadlo s vypouklými postavami na skleněném rámci, sv. Benedikt, Marie sedmibolestná, ostatky svatých pod silným sklem, to všechno i šeré stěny stařinou páchnoucích zdí zůstaly jí v duši na vždycky.

Kolem tabule seděli okolní panáčci, starý nadučitel Nahodil s prsty tak měkkými a bílými, jakoby jakživ nic jiného do rukou nebral než peří, starý jakýsi pán, kterého Helenka neznala, ale jehož zahnutý nos tolik jí připomínal zobák sovy, správce z Kývalky, dr. Netolický z Rosic a ještě několik stařičkých pánů. Ona jediná byla mezi nimi dáma. Z mladších jenom Ríša byl u stolu a mladý učitel z Ostrovačic, ale ten jakoby tam ani nebyl, ani nemluvil, jenom se usmíval a červenal se jako děťátko, když něco do ruky bral; z bázně, aby něco nerozbil, myslím, se ani nenajed‘. Sedě jen na jedné kýtě, ode všeho uštípl jen kousek, vždycky připovstal a hned zas podával dál. Před Helenkou schoval se vždy za ohromnou kytici z jarního kvítí, kterou v kuchyni ve své lenošce uvila frajle Tony.

Ríša jen lítal z pokoje do pokoje a nevěděl, co do ruky vzít nejdříve. Obcházel hosty, naléval víno, mísy přenášel od hlavy k hlavě a když k Helence došel, „tohle si vezměte, toto“ – pozdaleka ukazoval malíčkem levé ruky na nejvzácnější kousky krocana, lososa a velice dobrých, ve vinném octě nakládaných hřibků. Těch by byla snědla snad celou mísu. Když Helenka skroutila svá ramínka a chtěla si tedy vzít ten nejlepší kousek, na který ji pozdaleka upozorňoval jeho malíček, Ríša nahnul se až k ní, přisunul plochou mísu až po samý krajíček jejího talíře a drže opatrně ruce nad stolem, aby jí šťávu nevylil na růžový klín, řekl jenom ještě „tak“ a přenesl mísu o místo dále. Také vína jí nalil, žertem vytáhl z náprsní kapsy i lesklou svoji tobolku a nabízel jí bílou řadu cigaret.

„A!“ utrhla se od něho a polo s úsměvem, polo ve hněvu obrátila se k němu zády.

Velebníček pohrozil Ríšovi prstem.

„Jen mně ji zlob! Ti Pražáci,“ – obrátil se k celému stolu, „jsou jen samý žert a šprým. Nihil nisi bene. Nic dělat, dobře se mít, dobře se bavit, to je celý jejich život. Já když jsem byl v Praze, nic jiného jsem neviděl, než lidi po procházkách chodit, po kavárnách vysedat, v divadlech, koncertech se bavit – taková je celá Praha. – Řekni sám, je-li to pravda, ne?“ obrátil se na svého synovce.

„Když jste jinam nechodil než tam, pak je to pravda.“

Celá jídelna se dala do smíchu i Helenka se zasmála a Ríša sám. Velebníček honem schoval do modrého šátku červený svůj nos, zatroubil mocně a šátek pozvolna zase strkal do hlubokého šosu. „Vida,“ jakoby řekl svým úsměvem, „co jsem si vychoval!“

Ríša teprv, když všechny obsloužil, sedl a jedl sám. Zprvu ani nemluvil, jen seděl a díval se. Jako vždycky mnoho jed‘, mnoho pil a kouřil a v dýmu cigaret při černé kávě s nevyrovnatelným půvabem bílým ubrouskem si přetíral černé svoje vousky. Ale když promluvil, všecek se ve tváři změnil. Co chtěl říci rty, pověděl vždy napřed očima, a co nedopověděl pohledem, teprve prozradil slovem. Nápadně se rozveselil, když po černé kávě staří páni se zdvihli a v zadním pokoji s velikým obrazem Marie Panny se dali do karet. Sotva se zbavil starých jejich očí, hned jakoby mu ruce rozvázal, rozjasnil oči, vstal, ohlédl se po dveřích (sám ani nevěděl, proč) a k smíchu byl, jak tak opatrně obcházel jako kočka, až pojednou bokem přisedl k ní na modré sedadlo a všechen popleten začal cosi mluvit, ale nebylo mu rozumět – – Slovo přes slovo a smysl žádný. A Helenka si později často vzpomněla, jak rozpačitě pohár s vínem postrkoval s místa na místo a ještě jednou pěkně ji prosil, jen trošku aby se směl posadit k ní, hned že zas půjde pryč: že ví, jak nerada s kým mluví, dobře se pamatuje, jak každému z cesty uhýbá: „Ale pro chvilku,“ pravil, „nebude tak zle, že?“ obrátil se k ní a důvěrně jí pohlédl do očí. Ale neviděl do nich. Helenka celým svým tělem skrčila se stranou od něho a bojácně přivřela řasy, jakoby s té strany čekala nějakou ránu. „Pro boha, nedotýkejte se mne,“ křičela celým svým zjevem.

Trvalo chvíli, než se zas narovnala, oči otevřela a oběma rukama se uchopila třepení ubrusu, který jí svou obrubou ležel na klíně. A Ríša již těsně seděl vedle ní a mile k ní hovořil.

Na všechno se jí vyptával, co dělá celý den a není-li jí smutno u samého lesa. A bylo prý mu velice divně, když k nim v neděli přišel a podíval se na známá místa, kde všude bývali s nebožtíkem Stanislavem. A vypravoval, kde měli válečný svůj stan, kde byla jejich zbrojírna a kolikrát dostal Stanislav řezu, když porubal mladé stromky v lese nebo tatínkovi z krabice ukrad‘ prach.

Ale Helenku všechny ty věci málo zajímaly. Měla své radosti a svoje vzpomínky, které s tím, co vypravoval Ríša, neměly společného nic. Nechápala vůbec, proč jí to povídá, a zdálo se, že ho ani neposlouchá, zabrána do svých myšlének. Byla jí příjemna jeho řeč, ale jenom hlasem a milou lahodou slov, která provanuta byla dechem macedonského tabáku.

Náhle jakoby uťal. Zdálo se jí, že cítí kolem sebe prázdno.

Ríša mlčel.

Kouzlo jeho řeči pominulo a jen se jí cosi mátlo na mysli, že se jí na něco ptal. Nahnula se k němu a očima ještě sledujíc pohyby svých prstů v bílém třepení ubrusu, pravila:

„Ptal jste se něco?“

„Ptal, vy mne neposloucháte!“

„Odpusťte mně to, ale já už jsem taková divná. A co jste se mne ptal?“

„Nebyla jste posud v Praze?“

Když Helenka zavrtěla hlavou a pravila, že tam ještě nikdy nebyla, rozhovořil se Ríša o Praze a začal velebit život na vsi. Kousek trávníku je mu tisíckrát milejší než celá Praha se svými ulízanými parky, urovnanými stezkami, přistřiženou travou a s tabulkami na stromech, kam se jít smí a kam se jít nesmí. „Já mám Prahy až potud,“ ukázal rukou, jakoby si podřezával krk, – „brzy se jí člověk nabaží.“ A jakoby jí z duše mluvil, vypravoval, jak nenávidí ty hrozné městské ulice vůbec s jednotvárným hrčením kol, šlapání sem a tam, jak utíkal vždy za Strahovskou bránu, za Olšany, Nusle, Vyšehrad, za Prahu co možná nejdál, jen co by uniknul městu. A všude viděl kouř, ohromný čoud nad Prahou, z kterého trčely jen věže a komíny. A když byl už hodně daleko mimo Prahu, ještě viděl nebe zakalené, mraky potřísněné sazemi, slyšel temný hukot, pískání dráhy a všechen ten rachot města, který je slyšet na několik hodin cesty. Ať si vyjde člověk tam nebo jinam, nikde živé barvy, nikde čisté oblohy, jen kouř a prach, prach a dým jakoby nosil člověk i s sebou. „Týden, celý týden jsem tu ještě cítil Prahu na sobě. Šaty, ruce, knihy, všechno čpělo ještě dlažbou, sazemi, čmoudění – –“

VILÉM MRŠTÍK

POHÁDKA MÁJE

Odpovědný redaktor Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 355. publikaci

v Brumovicích roku 2016

Vydání druhé (v Carpe diem)

www.carpe.cz

Elektronické knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, záznamy divadelních představení, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v aplikaci App Storu Carpe Diem Online.

Digitální tituly Carpe diem včetně knih, jež doplňují filmy a koncerty, pro čtečky, tablety a počítače, jakož i fyzické knihy a nosiče naleznete na: http://eshop.carpe.cz

ISBN 978-80-87631-31-7 (pdf)

ISBN 978-80-7487-191-7 (epub)

ISBN 978-80-7487-192-4 (mobi)

Table of Contents

O knize

O autorovi

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.