O knize

Třináct rozhovorů s předními osobnostmi kultury, z nichž některé již nežijí (a proto jde rázem o cenná svědectví), je doplněno krátkými poeticky trefnými postřehy a literárními ukázkami. Michal Huvar zpovídá Dana Bártu, Danielu Fischerovou, Josefa Hiršala, Miroslava Holuba, Jaroslava Hutku, Martu Kubišovou, Vladimíra Mertu, Bolka Polívku, Kamilu Sojkovou, Jana Šmída, Jarmilu Šulákovou, Jiřího Veselského a Wanastowi Vjecy. „Autor nenechává rozhovory sklouznout do magazínovosti. Zajímá jej přesah, rozpor i souvislost – ať už třeba mezi uměním a byznysem nebo bývalou totalitou a současným butikovým kapitalismem,“ napsala o nich svého času recenzentka deníku Rovnost. Odráží se v nich nejen osobní osudy zpovídaných, ale i kulturní a společenská atmosféra poloviny 90. let 20. století.

O autorovi

MICHAL HUVAR

(1960)

Spisovatel, fotograf a dokumentarista. Absolvent Pedagogické fakulty MU v Brně, od r. 1993 ve svobodném povolání. Věnuje se nakladatelské a vydavatelské činnosti (Apps Carpe Diem Online), od r. 2005 se rovněž intenzivněji zaobírá produkcí a záznamy koncertních vystoupení. Dva roky nato si přivezl z Francie mezinárodní ocenění z filmového festivalu, cenu poroty i cenu publika za snímek Krajina révového listu. Edičně připravil spisy Miroslava Holuba, Františka Gellnera a Ludvíka Aškenazyho.

Je autorem knih Takový Žalman /truvér naděje/ (1996, 2006), Ať tu jsme omylem, ať tu nastavujeme uši nebo hledáme hazl, jsme tu pro velké naslouchání světa (1996, 2006), Afrikou na dohled (1997, 2010, 2015), Kryl (1999, 2004), Suchý /písničkář a básník/ (1999), Knížka o Regině (2003), Suzanne Vega Interview (2015) a filmových dokumentů Krajina révového listu (2004), Chvíle posvátná (2006), Na bitevním poli... Pepa Nos (2006), Na dědině (2007), Damien Riba (2008), Tour 2008, Pavel J. Ryba & The Fish Men (2009), Čarovný kroj (2009) a Obrázky z Holandska (2011), snímku natočeného podle Karla Čapka, který se stal prvním českým dokumentárním filmem distribuovaným v iTunes. Prvním českým filmem vůbec tam byl Huvarův záznam koncertu Reného Lacka Live in Bratislava. Do kin rovněž jako první v České republice přivedl koncertní film Laura a její tygři – Big Bang! (2014). Dosud natočil a režíroval přes 20 koncertních snímků s domácími, ale i zahraničními umělci. Huvarovy režie se objevily v programu televizních stanic Noe, STV a Česká televize.

Michal Huvar

Ať tu jsme omylem,

ať tu nastavujeme uši

nebo hledáme hajzl,

jsme tu pro velké

naslouchání světa

CARPE DIEM

2015

Michal Huvar

Ať tu jsme omylem, ať tu nastavujeme uši nebo hledáme hajzl, jsme tu pro velké naslouchání světa

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

© Michal Huvar, 2015

Cover © Michal Huvar, 2015

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-7487-154-2 (epub)

ISBN 978-80-7487-155-9 (mobi)

Žít znamená se ptát.

Zbyněk Havlíček

Do devatenáctého století měla kultura model vítězství ducha nad hmotou. Ve století dvacátém jsme svědky stále většího vítězství peněz.

DANIEL BÁRTA

zpěvák, skladatel, textař a herec

Poodhalíte, z jakého rodinného, případně uměleckého zázemí jste přišel do Prahy?

Můj táta je muzikant. V dobách, kdy jsem byl prcek, byl ještě aktivní. Pamatuji si, jak mě jedenkrát vzal do zkušebny a já se tam rozbrečel strachy, protože na tříletého kluka to bylo moc nahlas. Ovládal bicí, trubku a svůj hlas. Máma je učitelka. Po tátovi mám geny, máma mi dala svobodu je rozvíjet. Když se naši rozvedli, byli jsme od mých třinácti let sami. Sourozenců mám hodně, a přestože si momentálně nemohou přijít na jméno – jsou to samé sestry, proto je to pochopitelné, ale doufám, že z toho vyrostou – , tak je mám všechny stejně rád.

K udělání si jména vám bezesporu dobře posloužilo české provedení muzikálu Jesus Christ Superstar. Napadlo vás, že půjde o příležitost se zviditelnit?

Upřímně řečeno jsem nečekal, že se kolem toho muzikálu tolik nadělá – v dobrém slova smyslu. Nabídku jsem přijal kvůli dobré muzice. Věc mi začala docházet, až když se mlýn rozjel. Jesus Christ Superstar je kus dobrý, navíc oceněný a komerčně úspěšný. V jeden celek se spojily atributy, které by mělo obsahovat každé kvalitní dílo. Původně jsem Jidáše ale dělat neměl. Byl jsem angažován ke Kamilu Střihavkovi jako alternace na roli Ježíše, a to na velmi malý počet představení. Jidáš vyplynul až z interních souvislostí. Jeden z představitelů si zlomil malíček a já byl osloven, zdali bych nenazpíval postavu na desku. A už to šlo ráz naráz.

Věděl jste, že na předchozí muzikálové produkce odborná veřejnost reagovala ne zrovna kladně?

Tohleto jsem příliš nesledoval. Jsem člověk, který má rád elektrické kytary, poslouchá bigbít a zpívá způsobem, kterému většina divadelní veřejnosti, ať už zacílená na divadlo hudební anebo na činohru, říká řvaní. Jako když přijde lišák do kurníku, tak mi přišel výskyt mého jména vedle operních pěvců. Zdálo se mi, že tam nepatřím, že je v tom kus rizika od těch, co mne navrhli. Ostatní muzikály jsem neviděl. Ač je mi to trapné, přiznám se, že jsem v životě – až na zanedbatelné výjimky – nebyl v divadle. Jednak jsem na to neměl čas a jednak se tam dodržují určitá pravidla. Prostě v šatníku nemám kvádro a motýla – zatím.

Na sušickém gymnáziu vaši třídu ani jednou nevzali na divadelní představení?

Ne. Pouze jednou jsem byl s mámou na operetě v Karlíně. Bylo mi deset let a vzpomínám si, že tam byli myslivci.

I tak jste možná dospěl k představě, co obnáší dělat divadlo. Hodně se od ní zkušenosti z divadla Spirála liší?

Moje představy se mohly opřít pouze o partičku kluků na gymnáziu, která, když bylo něco na způsob „posledního zvonění“, zařizovala scénky. Veškeré mé herecké zkušenosti pocházejí tak maximálně z braneckého kursu, kde jsme vymýšleli opičárny. Ale bavily mě a baví televizní inscenace, když mám klid a možnost se na ně dívat. Zkoušky na divadle mě však zaujaly. Postupně jsem si uvědomoval principy toho, jak se divadlo dělá. V průběhu inscenace je jedno místo, kdy si vždycky uvědomuju, že jde o divadlo, že nezpívám koncert.

* * * * * *

Celé spisovatelství je pro mě korespondence svého druhu, tajný, neviditelným inkoustem psaný milostný list.

DANIELA FISCHEROVÁ

spisovatelka, autorka divadelních a rozhlasových her

Co vás přimělo k rozhodnutí jít svého času studovat dramaturgii a scenáristiku na Filmovou a televizní fakultu Akademie múzických umění v Praze?

Protože nebyla, není a doufám ani nebude žádná vysoká škola spisovatelská. Chtěla jsem psát a neměla jsem alternativu. Kdysi ve druhé třídě jsem do slohu „Čím budu“ napsala zcela bez váhání „spisovatelkou“ a nikdy jsem nebyla na rozcestí. Taky nic jiného by mě nebavilo a zhola nic jiného neumím. FAMU nebyla vysoká spisovatelská v pravém slova smyslu, ale byla tomu nejblíž: ona a žurnalistika. Ale žurnalistika mě nikdy nelákala. To je pro rychlejší duchy. Já jsem pomalá, nepohotová, unimraná a lenivá. Než dám text z ruky, přenimrám ho tolikrát, že už mi leze krkem. To si novinář nemůže dovolit. Je tady ovšem otázka, jestli psaní jde učit, principiálně, jestli je to dovednost způsobilá k vyučování. Jsem velmi přesvědčena, že ne. Na žádné „kursy tvůrčího psaní“ nevěřím. Staromilsky ohrnuju nos nad neuvěřitelným boomem spisovatelů. Je to velmi zlevněné slovo. Třeba ve Státech můžete psát reklamu na prací prášky a mít na vizitce „writer“. Nikdo se nad tím nepozastavuje. Writer je ten, kdo píše, ne? Mám velmi nedemokratické názory v této věci. Spisovatel je ten, kdo píše dobře, ne každý, kdo mele, co mu slina na jazyk přinese.

Po informativní schůzce v Divadelním ústavu, kde jsme se představili a bylo nutno předložit záměry, došlo na vlastní akt interview až v Prostějově. Usedli jsme tváří v tvář v kanceláři ředitelky tamního divadla Jany Zikmundové a stal se zázrak: žena přede mnou se proměnila v dívku. Její přítomností se s podporou očarovávajícího hlasu sedá na vratkou lodičku svěžesti. „Já byl vždycky mladý na svá léta,“ řekl by o tom Fanfán Tulipán v zápalu boje.

* * * * * *

Svět nezměním žádným stoupenectvím, ale tím, čím jsem. Svou prací, která mě baví.

JOSEF HIRŠAL

básník a překladatel

Nesmět publikovat, jak vám bylo v sedmé a osmé dekádě vyměřeno, muselo mít jako vše na světě výhody i nevýhody. Můžete se pokusit je zkonkretizovat?

Vladimír Holan má jeden krásný verš: „Netísněn neproplyneš z osudu do osudu“. To „netísněn neproplyneš“ je motto vaší otázky. Stará pravda říká, že vždycky něco špatného je k něčemu dobré a obráceně. K publikačním možnostem, které tu byly před rokem 1989, mohu říct jednu zásadní věc: činnost překladatelská zde dostoupila vysoké úrovně. Začala k ní stoupat už v padesátých letech, kdy básníci neměli chuť oslavovat režim, proto se někteří jali překládat, například Jiří Kolář, Jan Vladislav a další. I já jsem se s Bohumilou Grögerovou víc než na vlastní tvorbu soustředil na poezii zvenčí. Možnosti, aby poezie ze svobodného světa vycházela u nás, byly. Existovalo jedinečné nakladatelství Odeon, které v šedesátých a sedmdesátých letech, než spadla klec, vydávalo snad nejvíc zahraniční poezie na světě, vycházel časopis Světová literatura, redigovaný Josefem Škvoreckým. Pro nás ta aktivita měla ještě jednu výhodu: se světovými básníky jsme navazovali nejen kontakty, ale i přátelství. Znali jsme je, věděli, jací jsou. Jedna záležitost tu nicméně byla v době normalizace světovou kuriozitou: že byli zakazováni autoři, kteří svými postoji vyjadřovali nechuť k režimu, se dalo „pochopit“, ale že byli zakázáni rovněž překladatelé, že nemohli být v knize uvedeni, se už chápání vymykalo.

Za lidmi, kteří překladům propůjčovali jméno, jste docházel a žádal je o to, anebo se nabízeli sami?

Po roce 1968 přicházeli spontánně. Měl jsem štěstí. Víceméně překládám s lingvisty a literárními vědci, a tak verše většinou podepisovali oni s tím, že pravda se stejně jednou ukáže, nebo s tím, že kdo bude mít zájem, skutečného překladatele se dopídí. Chovali se fantasticky. Dokonce Jaroslav Pokorný, můj spolupracovník na renesanční italské poezii, mohl pracovat sám, ale nabídl příležitost mně – z existenčních důvodů.

* * * * * *

Tvořivost v pravém slova smyslu nemůže být jen pramenem setrvalé činnosti jedné úrovně, ale pramenem permanentní změny, pramenem přírůstku, pobídkou postupu na vždy nový stupeň, příčinou nových vln na širé hladině kultury.

MIROSLAV HOLUB

básník, esejista a imunolog

Narodil jste se do mladičké první republiky. Čím dobrým a čím zlým vás vybavila do života?

První republika se s dalšími nelehce srovnává, protože republika je jiná, když je člověku pět let, a zase jiná, když má padesát a více. Při psaní knížky o Plzni ve mně Ono se letělo jsem si uvědomil, že ta republika je pro mne symbolizována víc městem, rodinou a dětstvím než okolnostmi kolem. Maminka byla profesorkou na dívčím lyceu, tedy tím rodinným intelektuálem, kdežto tatínek doma zastupoval pořádkumilovné úřednictvo.Byl právníkem na ředitelství státních drah. Jeho ideálem bylo, abych se stal drážním lékařem, ježto bych měl volné jízdenky. Oba byli masarykovci. Nevím, jestli to bylo vlevo či vpravo od středu anebo pod středem či nad středem. Vychovávali mne od malička v tom, že demokracie je nejlepší ze všech špatných systémů vlády, zatímco Masaryk je nejlepší ze všech vládců. Pamatuji se, že jednou v životě jsem ho viděl v Plzni na Klatovské třídě, jak jel v otevřené limuzíně a kynul. Dodnes to považuji za svou historickou událost. Cituplná úcta k demokracii mi zůstala. My pamětníci – už si pomalu připadám jako profesor Bohumil Němec, který říkával: Já když jsem onehdy mluvil s Janem Evangelistou Purkyní – si onu republiku rádi idealizujeme, jenže vše, co nás po zbytek života štve, ať už nedostatečná organizace, nepořádek a něco z toho, co přičítáme bolševické demoralizaci, se už vyskytovalo v denním životě tamté republiky. Když si přečtete tisk z dvacátých let, zjistíte, že nadávání, malost, duše outlé vztekem, to u nás bylo už tenkráte. Jen si to patnáctiletý tak nebere, jak jsem pravil.

S tatínkem tedy souvisí, že jste po absolutoriu gymnázia krátce pracoval na železnici jako pomocný dělník?

Ano, tam mne dostal táta. Byla to špinavá práce, ale chránila před odvozem do Říše. Byla to jediná doba v mém životě, 1942–1943, kdy jsem pracoval skutečně manuálně, neboť jsem se v roce 1944, jak říká Švejk, svou inteligencí vypracoval do zácviku na výpravčího, ale to už bylo tolik náletů, že jsem se moc nezacvičil. Původně z nás udělali takovou partu studentů na ukládání řeziva. Asi třicet let ten náš štos tam byl poznat, poněvadž byl ze všech nejkřivější. Načež jsem jezdil s rudlem a překládal nějaké kusové zboží, které někdo nestačil vykrást, nebo uhlí, což bylo vůbec nejšpinavější, přičemž na nás přes rampu koukaly krásný holky z účtárny, takže jsme viděli, jak je ten pojem nebe relativní. Dívkám velel místopřísežný účetní byrokrat, připomínající černého čápa marabu, a ve skladu chrochtali skladníci a skladnice na způsob divočáků, jimž maximum bahna je maximum slasti. Tu a tam slídil pán od gestapa, vždycky měl klobouk se sklopenou krempou, mně to připadalo jako takové znamení palcem dolů, ale nám už se toho moc stát nemohlo. Bylo to trochu jako Ostře sledované vlaky. Ale já nejsem na souvislé příběhy. Mně všechno zůstává v nespojitých obrázcích různé světelnosti a různé energie. Ani velké postavy, jako byl umolousaný úředník s permanentní dírou na zadku, takže vždy chodil s aktovkou v poloze zapažit, nebo sudetský Němec a přednosta Betriebsamtu pan Sölch, který nadmíru připomínal inteligentního vepře a byl na to tak hrd, že měl nad sebou vyvěšenou báseň Der Egerländer Kopf, ani dramata, jako když to všechno trefily bomby, mně nezavdaly příčinu. Zbyly mi jen takové drobné lepty – jako otevřené vagóny s vězni z koncentráku v mrazu na ranžíru nebo vyrovnané řady mrtvých německých vojáků před nádražím a ve sklepích kolem po spojeneckém náletu.

Zanechalo to období manuální práce nějaké trvalé stopy ve vašem později jinak výhradně intelektuálně vedeném profesním životě?

Nevím. Ovšem co nezanechá trvalé stopy? I přejetá kočka zanechá trvalé stopy, i fluorescentní mikroskop zanechá trvalé stopy. Každá láska je tu mimo jiné od toho, aby zanechala trvalé stopy, a každá smrt má smysl v trvalých stopách. Rozdíl mezi různými rácemi lidí je v hloubce trvalých stop. Rozdíl mezi kulturami je v tom, jestli je v nich víc stop nebo víc aktuálních kroků. Pátraje v hloubi srdce či čeho, mohu snad říci, že ve mně ta rmutná válečná práce zanechala odpor ne ke špíně, ale k bordelu, který je součástí našeho folklóru od nepaměti, a zároveň odpor k dělení práce na duševní a manuální. Moje dělení, řekl bych instinktivní dělení, je na výkonnost menší či větší, přičemž u psychiatricky víceméně normálních jedinců nemůže být maximální intelektuální výkonnost udržena bez výkonnosti tělesné, k níž nepočítám práci na zahradě nebo ploužení v parku, ale skutečnou výkonnost, někdy nadoraz. Tedy i sport, jedinou součást moderní kultury, na níž se všichni shodneme, pokud se nám bez něj ta hlavička už nějak nenafoukla a nezačala nějak tak převažovat na tu nebo onu stranu, čímž to tělíčko tak nějak oslábne, takže začneme žíti takovým vysoce duchovním životem. A to se mi zdálo vždycky strašně podezřelý. Kromě pana Seiferta jsem nikdy neměl rád takové lyrické duše, které se samy sebou roznítí a dostanou takový skelný oko a zblednou a hledí do neznáma. Ani pan Wichterle, jenž dosud běhá své (vědecké) maratóny, nejeví vytržení, nýbrž jen klukovskou radost z výkonu nadoraz, z výkonu nejen hlavy, ale i rukou. Pokud nemám rád intelektuální plnovousy, pak asi proto, že zvyšují odpor vzduchu při usilovném běhu. Proto taky jsem vůbec ani malinko nikdy nepomyslel, že bych si nechal narůst vousy a že bych třeba jenom psal, protože to by nebylo nic rukama. A právě v tý vědecký práci to je trošku rukama.

* * * * * *

Soukromý kapitalismus je sice spravedlivější než ten minulý státní kapitalismus, ale ve své podstatě je to také nuda, stejně jako ten zdánlivý politický mumraj, který s sebou nese demokracie v kombinaci se senzacechtivým svobodným tiskem. Život je o něčem jiném, a abych přišel na to, o čem vlastně je, začal jsem kdysi psát písně.

JAROSLAV HUTKA

písničkář, fejetonista a básník

Jaká byla rodina Hutkova, když jste se do ní dva roky po válce narodil?

Z dnešního pohledu to připomíná malebný obrázek. Otec pocházel z truhlářské rodiny a obchodoval s nábytkem. Děda byl z jižní Moravy, maminka ze zapadlé vísky na severní Moravě. Když jsem se jako třetí dítě narodil, byli rodiče už starší – slušná měšťanská rodina s domem v centru Olomouce. Vpředu měl dům blok obchodů, za nimi jsme bydleli a vzadu byl i tichý dvoreček. Naši měli předkoupenou lóži v divadle a žili pozitivním životem střední buržoazní vrstvy. V Olomouci jsme bydleli do mých pěti let. Vzpomínám na to jako na idylu hodící se do dekadentního filmu o starých časech.

Často mluvíte o svém dědečkovi. To byl tak výjimečný?

Já měl dědečky dva a oba byli dobří, akorát že jeden umřel, když mi bylo deset let. Byl to muž veselý a sociálně bojovný. Ten druhý byl vskutku zvláštní postavou, výjimečný byl i tím, že se v plné síle dožil pětadevadesáti let. Už před první válkou býval rychtářem v malé vesničce u městečka Trnávka, kde končila silnice. Byl zaníceným novotářem. Měl první na okrese krystalku, na svém otci, který užíval jen srp, si vymohl kosu, pořídil si první mlátičku, pokusil se dovést do vesnice silnici... Měl mimořádnou vitalitu, chuť do života a do podnikání.

Nedlouho jste chodil na výtvarnou školu. Kdo ve vás probudil touhu malovat?

Vidíte, nad tím jsem se ještě nezamyslel. Osoba to nebude. Přišlo to v osmé třídě jako jakýsi druh posedlosti. Později jsem malování nechal, protože nebylo kde malovat, a začal jsem psát. Nikdy však pro mne nebyl problém přejít od jednoho k druhému. Obojí chápu jako ohmatávání světa, způsob orientace. Ze začátku to možná souviselo s dospíváním, kdy se probouzí vlastní já a potřebuje se vyslovit. Malování je nádherná věc – plná a čistá. Má viditelný výsledek, to u psaní vždycky nebývá.

Jen málokdy opomenete zavtipkovat si na téma Karel Svolinský. Koho z výtvarníků vlastně máte rád?

Nemám vyčleněné favority. Kdybychom listovali Dějinami umění, jen tu a tam bych ukázal na někoho, kdo mne oslovuje. Nemám ani směr či styl, který bych preferoval. Svolinský ale patří do okruhu malířů, které považuji za kýčaře. Vytvořil si jistou profesionální manýru a tou zaplácal lidem oči a vkus. Udělal si monopol na něco, co bylo pro něj dobrý kšeft, ale k čemu neměl právo. Pro mne je Svolinský zkrátka špatný malíř. V pubertě jsem obdivoval Gauguina... V čem mám velikou pochybnost, to je současné malířství. U něj mám pocit, že se v něm nevyznám, a váhám mezi tím, jestli jsem hloupý, anebo celé je to geniální podvod manažerů s finančními a publicistickými zájmy.

S návratem svobodných poměrů začali mnozí písničkáři vystupovat i na poli literárním – publikováním písňových textů, fejetonů, povídek, cestopisů či knižních rozhovorů. Způsobila tu nebývalou aktivitu právě doba?

Myslím, že ne. Kdyby bylo možno v sedmdesátých letech publikovat, už tehdy by knihy vycházely. Tehdy jedinou možností „publikace“ bylo jeviště, proto jsme se orientovali na ně, ale jakmile se objevila příležitost, a tou byl samizdat, někteří ihned začali psát. Byla to příležitost, že aspoň v nákladu třiceti kusů se slovo dostane k lidem. Se samizdatem se objevil důvod něco tak náročného, jako je knížka, napsat. Nelze psát pouze do šuplíku. Já osobně potřebuji vidět ty pootevřené dveře, kterými text vyjde ven. Fejetony jsem začal psát v roce 1969, ale jakmile je nebylo kde publikovat, opustil jsem je, i když v deníkové formě jsem si nadále pořizoval zápisky, jelikož ta potřeba zaznamenávat ještě cosi mimo písničku tu byla.

* * * * * *

Lidi mě většinou berou jako šansoniérku a vážného člověka a já mám přitom absolutní smysl pro legraci a navíc jsem v celém svém životě nechtěný komik. Úplná kalamitní tutovka z kalamitní planety.

MARTA KUBIŠOVÁ

zpěvačka

Pamatujete si z dětství na srdci nejhřejivější zážitek?

To si pamatuji. Opakovalo se to každoročně v Českých Budějovicích na zahradě mé babičky a dědečka. Tam jsem zřejmě zažívala ty nejkrásnější pocity, které jsem potom v životě už nikdy nezažila, ale velice často jsem se je snažila revokovat. Svítilo sluníčko, byla tam bříza a topol, obojí se stříbřilo... Hlavně tam byl klid. Jezdila jsem tam snad až do devatenácti let každé prázdniny a vůbec každou volnou chvilku.

Které z charakterových vlastností a činů rodičů jste docenila až nedávno?

Teprve když se člověk sám stane rodičem, tak začne dávat za pravdu svým vlastním rodičům a mnohdy si vzpomene, jak řadu věcí jim v duchu měl za zlé, ale je-li najednou v jejich tehdejší úloze, poznává, že měli pravdu. Často výchovu nedotáhnu do konce, nejsem důsledná, ačkoli důslednost je v rodičovství velice důležitá vlastnost. Tu jsem docenila právě později.

Snažíte se dceři býti matkou vědomě podobnou v konání matce vaší?

Kráčím asi trošku jinou cestou. Všimla jsem si toho už tehdy, když Káťa byla malá. Ve školce často říkali: Jo, tyhlety vymodlené děti jsou rozmazlenější než ostatní. Já jsem dítě, které přišlo dva roky po svatbě, můj bratr pak dvanáct měsíců po mně, takže my jsme opravdu byli děti toužebně očekávané. Se mnou bylo více starostí, protože jako miminko jsem měla složitější vývoj. Rodině jsem dávala zabrat, ale na bratrovi se situace zklidnila. Na Kateřinu jsem vlastně čekala až do sedmatřiceti, a jakmile máte dítě v tomto věku, jste potom na něj přemrštěně citliví, více mu odpouštíte, než by bylo zdrávo, a tím děláte všechno pro to, aby opravdu bylo rozmazlenější. Navíc do života Kateřiny přišla změna zvyklostí tím, že v jejích deseti letech jsem se vrátila ke zpívání, což byl pro ni svým způsobem šok. Snažila jsem se ale po delší dobu, aby ji nová skutečnost zasáhla co nejméně. Rozvod vcelku nepocítila, nebyly jí ještě ani dva roky. Prakticky do deseti let nebyla beze mne ani den s výjimkou jednoho, kdy byla operována na kýličku.

* * * * * *

Vždycky bývá být užitečný světlu anebo odlesku světla. Být znamená být užitečný.

BOLESLAV POLÍVKA

min, herec, režisér a scenárista

Jsou tvůrci, kteří vyhledávají a potřebují konflikty stejně naléhavě jako druzí pohodu a klid. Kteří z nich jsou vašimi spřízněnci?

Mám rád, když je u tvorby radost, třebas bolestná. Má vznikat z hravosti, z pocitu štěstí, že se něco rodí a jeden to nějakým způsobem může ovlivnit nebo tomu pomoct. Nemám rád hysterii a řvavé a kousající režiséry, kteří si myslí, že tak z lidí dostanou maximum. Jsou takoví, kteří to umí s úsměvem a umí to v krásné pohodě a trpělivosti.

Ludwig Wittgenstein si poznamenal: „Americký hloupý a naivní film může při vší své hlouposti či skrze ni poučit. Idiotský nenaivní film anglický poučit nemůže.“ Jak si stojí film český?

Někdo si vezme z braku tolik krásy a zázraků, jiný si nevezme z nádherného díla nic. Záleží, kdo se dívá, pod jakým úhlem a co čeká. Český film jako každý jiný může být dobrý i blbý. Není ale náhoda, že se u nás točí dvacet tři filmů ročně a na Slovensku dva nebo tři. Svědčí to o tom, že je tu asi nějaký smysl.

* * * * * *

Mám život za sebou. Nebyl výjimečný, spíše všední. Zasadil mne do jednoho místa a jakoby řekl: Buď tady a dělej! Dělej, co můžeš a jak můžeš. Radostí bylo tak do kornoutu a trampot plný měch.

KAMILA SOJKOVÁ

spisovatelka

V knize Kontury české literatury pro děti a mládež o vás napsali, že jste po roce 1948 úspěšně zachycovala „to, co bylo v dětském životě nové – novou školu, Pionýra, společenskou aktivizaci dětí“. Jak byste jste se bránila proti nařčením z poplatnosti?

Lehko bych se uhájila.V každé své práci jsem dětské příběhy zasazovala do současnosti a života kolem nich – od první republiky přes Hitlera až po nucenou socializaci vesnice. Do jejího období spadají mé Jeřabinky. V nich se tu a tam mihne nějaký ten pionýr nebo družstevník, ale o žádné společenské aktivitě dětí se nedá ani zde mluvit. Psát o něčem, co neodpovídalo přirozeným zájmům dítěte, se mi příčilo.

Víte o něčem, co lze z pohledu vašeho dětství v začátku století dnešním dětem závidět?

Nic jim nezávidím. Lituji je. Naše dětství bylo prosté, z maličkostí jsme měli radost. Dnes mají děti všechno, ale z ničeho nemají tu pravou potěchu. Přejdu ke svým učitelským zkušenostem. V Hlohovci jsem osm let učila první třídu. Když jsem přinesla obrázek zajíce, třída byla vzhůru a každý chtěl vyprávět. Mám pocit, že když dětem těchto dnů ukážete nevímco, nic je nezajímá. Zeptáte-li se na něco, odpoví vám jednou větou či slovem ano nebo ne. Zkazila je televize, naučila sedět, brát a moc se nesnažit.

* * * * * *

Není nad první dojem.

JAN ŠMÍD

spisovatel

Jak dlouho se vám rodí kniha v hlavě, než ji začnete psát?

Tak to je první ouvej. Celý příběh nikdy ne, jenom nápad, který se mi pak odvíjí nad psacím stolem. Uvedu hlavní postavy a ty pak samy žijí a vyvíjejí se a já je se zájmem sleduju. Začnou jednat podle svých povah a já jejich počínání jenom zapisuju. Nata Jessela v Čistých radostech jsem prostě nechal toulat se volnou přírodou s občasným zastavením ve městě nebo osadě, kvůli živobytí, a aby nebyl tak sám, připsal jsem mu společníka. Psa, kočku, mývala, to všechno už tu bylo. Nakonec se setkal se starou opelichanou lvicí a ukázalo se, že i s ní lze prožít spoustu radostných, ale i napjatých příhod. Všechny se však rodily až v psacím stroji.

Popularita či, chcete-li, zvýšený zájem o vaši osobu vás potkal ve vyzrálém věku – právě díky zmíněné trilogii Čisté radosti mého života, Návrat čistých radostí a Údolí nejčistších radostí. Jaký má slovo radost pro vás obsah? Mění se?

Popularita je opravdu příliš silný výraz a myslím si, že ani ten zvýšený zájem tak docela neodpovídá pravdě. Na druhé straně často se mi stává, že se při náhodném představení setkám s otázkou „Nenapsal vy jste tu lvici?“ a následuje pár srdečných slov. Mé čisté radosti jsou jednak stálé a jednak se samozřejmě mění, či lépe s věkem jich ubývá. Nemění se radost z předávání myšlenek psacímu stroji, ani radost z vánočního stromku s pravými svíčkami, z pohledu na daleký obzor a nakonec ani z tichého společenství s Derikem, který, sotva usednu, přijde a lehne si mně nikoli k nohám, ale na nohy. Naproti tomu radost z běhání, kdy jsem několikrát týdně absolvoval svých patnáct, dvacet, pětadvacet kilometrů lesem a loukami na trasách přespolních běhů, nebo radost z protančeného večera jsou samozřejmě už jen vzpomínkou. Ale musím přiznat, že to běhání mně chybí víc.

* * * * * *

Zpěv – kůň, který mne provází celý život.

JARMILA ŠULÁKOVÁ

zpěvačka lidových písní

Věříte na osudová setkání?

Říkám tomu „řízení boží“ a myslím si, že osud je každému člověku vepsán. Kdybych nepotkala ve svém mládí tolik lidí, tak bych se asi k folklóru nepřenesla přes skupinu Bobříci, partu folkovou, a později i muziku taneční. Zapracovala náhoda. V kapele hrál i pozdější primáš folklórního souboru, od něhož jsem přešla k cimbálové muzice Vsacan. Tam jsem si našla svého muže, vynikajícího muzikanta a pěveckého pedagoga zapáleného pro folklór. To bylo další osudové setkání. Měla jsem štěstí na dobré muzikanty. První byli v cimbálové muzice strýca Michálka. Po Vsacanu přišel Brněnský rozhlasový orchestr lidových nástrojů. A nesmím zapomenout na Kyčeru. Zároveň jsem od roku 1958 zpívala s Technikem, cimbálovou muzikou za vedení Jana Rokyty. Já jsem byla možná taky dobrá. Byla jsem usilovná, pracovitá a pokorná, a přestože nemám hudební vzdělání, jen dva roky jsem hrála na klavír, nacvičování mi šlo rychle. Noty sice čtu, ale neumím na nic hrát, a to mne hodně mrzí.

* * * * * *

Ediční poznámka

Texty byly nově přehlédnuty a některé podrobeny vzhledem ke knižnímu vydání redakčním zásahům; konečná podoba se proto nemusí plně shodovat se zněním v pramenech uvedených níže. V glosách je citováno z knih a nahrávek: J. Wolker: Básně (Čs. spisovatel, 1974), SP Písmenková láska/Zem voní dřevem (Supraphon, 1975), LP Hodina vlka (Šafrán, 1990), R. Fulghum: Všechno, co potřebuju znát jsem se naučil v mateřské školce (Odeon, 1991), K. Sojková: Mladá léta po krajíčkách (Čs. spisovatel, 1982), J. Neruda: Ve lví stopě (Čs. spisovatel, 1984), J. Veselský: Dívenky jdou Brnem (Petrov, 1995) a J. Orten: Hořký kruh (Torst, 1996).

Daniel Bárta: úryvkovitě zveřejněno v Moravském demokratickém deníku RT 71/1995 (Řvoun a zarputilec by uvažoval o Vlasech) a v Mostech 20/1995 (Staré věci byly poctivější). V úplnosti zde publikováno poprvé.

Daniela Fischerová: Divadelní noviny 19/1994 (Pyl z tykadélek D. a F.), první dotaz a odpověď též v Moravském demokratickém deníku RT 280/1994 (Otázka pro Danielu Fischerovou).

Josef Hiršal: zčásti v Nových knihách 29/1996 (Vzpomínka je jako báseň), v Mostech 32/1996 (Ze všeho se stane poezie), v Rovnosti 188/1996 (S vírou v mladé překládá dál) a v Labyrintu 4/1996 (Otevíral dveře do světa).

Miroslav Holub: zkráceno v Tvaru 4/1994 (Bez poezie není života), v Moravském demokratickém deníku RT 186/1994 (Otázka pro Miroslava Holuba) a 17/1995 (Ono se letělo), v Mostech 1/1995 (Nemíním se obětovat sám sobě...) a v Labyrintu 1/1995 (Čas ztrát lidské solidarity).

Jaroslav Hutka: po částech v Tvaru 3/1994 (Rozhovor s Jaroslavem Hutkou), v Mladé frontě Dnes 66/1994 (Dotyky světa), v Moravském demokratickém deníku RT 88/1994 (Zpívající filozof) a v Mostech 40/1994 (Co vy na to, pane Hutka?).

Marta Kubišová: částečně v Mladé frontě Dnes 92/1994 (Otázka pro Martu Kubišovou), v Mostech 17/1994 (Diva ne, osobnost ano), V Moravském demokratickém deníku RT 105/1994 (Otázka pro Martu Kubišovou), 167/1994 (Za něhu bychom se neměli stydět), 297/1994 (Otázky pro Martu Kubišovou, zpěvačku a moderátorku) a v Českém dialogu 2/1995 (Pozpívání je pozpívání).

Vladimír Merta: dílem v Revue otevřené kultury 5/1992 (Pocity teď nejsou důležité...), v Českém dialogu 17/1992 (Tady a teď), v Mostech 9/1994 (Vladimír Merta: Pouhé poznání různosti je už obohacením) a 15/1994 (Indiskrétní otázky Vladimíru Mertovi), v Tvaru 9/1994 (O hledání tečny k bytí) a v Moravském demokratickém deníku RT 91/1994 (Otázka pro Vladimíra Mertu).

Boleslav Polívka: Kinorevue 10/1996.

Kamila Sojková: díl v Lidové demokracii 116/1993 (Život s duší dítěte), ve Vlastě 38/1993 (Život nese i chvíle pohádkové) a v Mostech 21/1996 (V životě mimo dětství poezie nebylo).

Jan Šmíd: Nové knihy 36/1996 („Nenapsal vy jste tu lvici?“).

Jarmila Šuláková: část ve Vlastě 28/1993 (Roky v kroji), v Lidové demokracii 135/1993 (Hlas z Valašska) a v Moravském demokratickém deníku RT 210/1994 (Otázka pro Jarmilu Šulákovou).

Jiří Veselský: úsek v Labyrintu 3/1996 („Oběť“ poezie, básník jihu) a v Nových knihách 18/1996 (Zaručený poeta).

Wanastowi vjecy: poprvé z části v Práci 12/1994 (Wanastowi Divnovjecy), v Mostech 28/1994 (Nechceme být nezávislí, abychom byli závislí), v Moravskoslezském popu 2/1995 (Návrat Wanastowek?) a v ZN novinách 59/1995 (Rozpad skupiny Wanastowi Vjecy je pouhá domněnka a optický klam).

Douška aneb Malá rada adeptu žurnalistiky

Stihne-li tě jednoho krásného, nejspíš hodně slunečného dne pokušení zkusit si ji „jen tak“, na vlastní pěst, bez jistoty stálé gáže a vypolstrované redakční židle, nevyplouvej z přístaviště, aniž bys neměl ve výbavě plachtu vědomí, že:

– k interview vybraná osobnost tě beze slůvka omluvy může nechat až do skonu – a tu jest zcela lhostejno, zda jejího či tvého – čekat na písemné odpovědi k vyžádaným a tebou několik bezesných nocí formulovaným otázkám [1], jiná si ochotně povypráví, avšak k uveřejnění rozhovoru nedá svolení [2], třetí se bude pokoušet ti namluvit, třebaže budeš držet v rukou důkaz o opaku, že s novináři se přece léta nebaví [3], další tě bude zvát na různá místa republiky, abys jí tam dělal „společnost“, než prohlédneš, že s tebou mluvit nechce [4]

– nejednou ti nepřijde za otištěný materiál ani haléř [5], v lepším (horším?) případě objednaný text nevyjde a ty se nikdy nedozvíš proč, anebo dozvíš, ale vyjde to nastejno [6]

– téměř pokaždé budeš číst něco jiného, než jsi skutečně napsal [7]

– ani s navýsost atraktivním tématem či objektem zájmu se ti nemusí podařit uspět [8]

– jindy uspěješ až po tisíci (!) dnech po odeslání příspěvku [9]

– nutno pořád myslet na zákeřnou kmotřičku Smrt, a proto neotálet [10].

Jseš-li se vším – opravdu vším ze strany velkého dobrodružství – srozuměn, tak pámbu s tebou!

1. Zdeněk Kaloč, 2. Marta Vančurová, Miroslav Žbirka, 3. Jana Brejchová, 4. Jaromír Nohavica, 5. Tvar (šéfredaktor Lubor Kasal), Revue otevřené kultury (Jiří Pavel Kříž), Moravskoslezský pop (Josef Albrecht), 6. Divadelní noviny (Jan Kolář), Kinorevue (Michaela Vaňková), 7. u převážné většiny v Edičních poznámkách uvedených periodik, 8. viz Daniel Bárta, nominovaný za rok 1994 na Zpěváka roku, Objev roku a Cenu Thálie; odmítnuto v časopisech Ahoj na sobotu, Divadelní noviny, Magazín MF Dnes a Vlasta, 9. viz Kamila Sojková v Mostech 21/1996, 10. Václav Lacina a Josef Kemr zemřeli v průběhu příprav k rozhovoru

Michal Huvar

Ať tu jsme omylem, ať tu nastavujeme uši nebo hledáme hajzl, jsme tu pro velké naslouchání světa

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 339. publikaci

v Brumovicích roku 2015

Vydání první (v Carpe diem)

www.carpe.cz

Knihy, CD, DVD a e-knihy si můžete objednat:

Carpe diem, 691 11 Brumovice 175

tel.: 737 444 221; e-mail: carpe@carpe.cz

Elektronické knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, záznamy divadelních představení, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v aplikaci App Storu Carpe Diem Online.

Digitální tituly Carpe diem včetně knih, jež doplňují filmy a koncerty, pro čtečky, tablety a počítače, jakož i fyzické knihy a nosiče naleznete na: http://eshop.carpe.cz

ISBN 978-80-7487-154-2 (epub)

ISBN 978-80-7487-155-9 (mobi)

Table of Contents

O knize

O autorovi

DANIEL BÁRTA

DANIELA FISCHEROVÁ

JOSEF HIRŠAL

MIROSLAV HOLUB

JAROSLAV HUTKA

MARTA KUBIŠOVÁ

BOLESLAV POLÍVKA

KAMILA SOJKOVÁ

JAN ŠMÍD

JARMILA ŠULÁKOVÁ

Ediční poznámka

Douška aneb Malá rada adeptu žurnalistiky