JÁ A MOJI MUŽI

Lena Nová

Tribun EU

2016

© Lena Nová, 2015

„Vyzýváme všechny dívky a ženy…“

Jak míchám jídlo na kamnech, zaslechnu policejní hlášení. Televizi dopoledne nevypínám, pomáhá mi od úzkosti v osamělé barabizně stojící u lesa, daleko za posledním domem ve vsi.

„Pomozte zabránit dalším zločinům…“

Otočím se, abych zjistila, o co jde, oklepnu vařečku o okraj hrnce a popojdu blíž k obrazovce.

„Jestli jste byly znásilněny, nebojte se to přiznat, musíte se nám ozvat!“

No jo, to už jsem slyšela stokrát, je to pořád dokola. Nechápu, proč se jim ty holky neozvou. Vrátím se ke kamnům a stáhnu hrnec na kraj plotny. A pak zaslechnu tu větu.

„Přestaňte si namlouvat, že to byla vaše vina!“

Žiju ve starém domě plném zatuchlých koutů, kam jsem se po čtyřicítce statečně nastěhovala, abych svému novému objevu dokázala, jak moc jsem schopná se „obětovat pro lásku“. Po druhém prohraném manželství jsem znovu uvěřila, že tentokrát to vyjde, a popravdě řečeno, pokud jsem se z předchozího nesnesitelného soužití chtěla vymanit, byla tohle nejschůdnější cesta.

Přestaňte si namlouvat, že to byla vaše vina…

Tohle mi nikdy nikdo neporadil! Desítky let sama sobě vyčítám, co se mi kdysi stalo, ale nikdy mě nenapadlo, že jsem vlastně byla taky znásilněná. Jak jen je možné, že mi to až doteď nedošlo?

Ta věta to vysvětluje: vždycky jsem si říkala, že to byla moje vina. Teprve teď si uvědomuju, že i když jsem si to zavinila sama, neznamená to přece, že mě ten člověk neznásilnil.

A tak začínám vzpomínat…

I

Ještě mi nebylo ani patnáct. Kamarádka Magda přišla o panenství s místním umělcem. Bylo mu už pětatřicet, ale byl formát. Chodil v obleku, ve kterém měl místo kravaty u krku barevný šátek, a celý jeho zevnějšek připomínal amerického herce. Magda do něj byla zamilovaná už dávno. Nadbíhala mu spousta dalších holek z okolí, ty hezčí snily o tom, že i když je ženatý, aspoň by ho mohly upoutat jako modelky.

„Panenství je jak železná koule na noze,“ říkávala mi Magda, „musíš se ho co nejdřív zbavit. Ber to jako chirurgickej zákrok, kterej musíš podstoupit. Pak už tě nebude nic brzdit a můžeš si začít užívat. Jenže takovej zákrok nemůže provést nějakej šestnáctiletej debil, co se rozklepe, sotva na tebe šáhne. To chce zkušenýho chlapa!“

Jednoho dne mi pak oznámila, že ona už „to“ má za sebou a docela to prý ušlo. Považovala za samozřejmé, že ji ze solidarity budu následovat. Za tím účelem mi už domluvila termín u kamaráda toho jejího umělce, prý je to odborník na panny, dobře to umí a má s tím zkušenosti. Stavíme se u něj, až pojedeme ze školní brigády, doma stejně nevědí, kdy se máme správně vracet.

Nezmohla jsem se na odpor, co by si o mně Magda pomyslela, beztak mi pořád říkala, jaké jsem tele. Machrovala jsem a hrála si na hrdinku, i když se mi do toho vůbec nechtělo.

Otevřel nám muž v saténovém županu. První ze všeho mě upoutala spousta vrásek v jeho obličeji. Muselo mu být aspoň padesát. Jmenoval se Málek, křestní jméno jsem přeslechla. Pozval nás dovnitř, uvařil kafe, a zatímco ho s Magdou pili, poslal mě do koupelny.

Měla jsem strach jako u zubaře. Horká koupel byla dobrá záminka, jak to všechno oddálit, a tak jsem ji protahovala, jak to jen šlo, až jsem měla kůži celou zkrabatělou. Vylezla jsem z vody, zabalila se do osušky a přitiskla ucho na dveře. Zaslechla jsem, že si otevřeli láhev vína. Sedla jsem si na okraj vany a přemýšlela, jak z toho ven, ale nic mě nenapadlo, vždyť už jsem to Magdě slíbila!

Bála jsem se čím dál víc. Když už jsem byla zamčená skoro hodinu, ztratil náš hostitel trpělivost.

„Co tam proboha tak dlouho děláš?“ tykal mi a zalomcoval klikou.

„Nezlobte se,“ špitla jsem a konečně vyšla ven. Magda na mě rozjařeně mrkla a pak se taktně zavřela se zbytkem vína ve vedlejším pokoji.

„Prosím vás, já jsem si to rozmyslela, já už to nechci,“ zkoušela jsem obměkčit pana Málka.

„No na to zapomeň, ty ses snad zbláznila! Lokni si pořádně vína a neboj se, takových jako ty už jsem měl, a žádná si nestěžovala,“ povzbuzoval mě.

Položila jsem se na gauč s takovým pocitem, jako bych kladla hlavu na špalek.

„Sundej si tu osušku, zamáčíš potahy!“ přikázal, a když jsem otálela, vymotal mě z ní sám. Okamžitě jsem si jednu ruku dala přes prsa a druhou přikryla obnažený klín.

„Prosím vás, já nechci,“ pokusila jsem se znovu, ale on už se nade mnou skláněl. Začala jsem se v duchu modlit, tak jak jsem se vždycky modlívala, když bylo nejhůř: Pane Bože, prosím tě, ať to dobře dopadne, ať to dobře dopadne…

Žádná milostná předehra se nekonala, a stejně by mi od strachu asi nepomohla. Byla jsem jak kamenná. Když pan Málek přikázal, poslušně jsem roztáhla nohy, zaťala zuby a zavřela oči. Ucítila jsem strašlivou bolest. Snažila jsem se odtáhnout, ale nešlo to, držel mě zespodu. Prala jsem se, škubala sebou, ale marně. Brečela jsem, potom už i křičela. Moje zoufalé Nee! muselo být slyšet až na nádraží, kde jsem měla tou dobou být. Palčivou bolest střídal tupý tlak, moc se mu nedařilo…

Když konečně přestal, ztichla jsem a zírala na strop. Kdybych aspoň mohla cítit radostnou úlevu, jako když mi kdysi vytrhli nosní mandli a maminka mi za odměnu koupila mražené ostružiny obalené spoustou cukru! Ale místo úlevy jsem cítila jen hanbu. Pan Málek se posadil zády ke mně, zapálil si cigaretu a já byla zoufalá z toho, že jsem už zase udělala něco, co jsem nechtěla, jen proto, že to chtěli ti druzí.

„Bylo tam najednou takový ticho, že jsem se lekla, jestli tě neuškrtil,“ řekla mi se smíchem později Magda.

Potom se mi vybaví mnohem starší událost a napadá mě, že je tu asi souvislost. Vždycky jsem byla tak poslušná!

Bylo mi pět. Můj starší brácha Milan a jeho kámoš Kučera mě vzali na projížďku po vodě. Bylo to poprvé, co mě brali s sebou, seděla jsem na velké duši z traktoru a byla celá slavnostně šťastná, že mi projevili takovou poctu. Radost mi kalilo jen jejich tvrzení, že mě jedou utopit, ale v tu chvíli jsem si nechtěla připouštět nic, co by mi pokazilo to velké dobrodružství. Vzadu na potoce byl temný kout zarostlý rákosím, liduprázdné a rodiči zakázané místo. Kluci svou výhrůžku zopakovali a tvářili se u toho vážně. Pokoušela jsem se je uprosit, ale byli neoblomní. Když jsme tam dopluli, vyklopili mě z duše po zádech do vody.

Ležela jsem na dně potoka, dívala se na poskakující sluníčko skrz hnědozelenou vodu a napadlo mě, že už nikdy neuvidím maminku a tatínka. Viděla jsem, jak od mé hlavy směrem k hladině kličkují bublinky. Nahoře je asi uviděli i ti dva a rychle mě vytáhli. Sama jsem se tenkrát vstát nepokusila, i když jsem věděla, že tam bylo vody sotva po pás.

Nebylo moje znásilnění jen důsledkem něčeho, co se připravovalo dávno před tím?

II

„Chlapi mají mezi nohama takovýho hnusnýho červa,“ poučoval mě tatínek, když mi bylo osm. Věděla jsem sice, že je to nesmysl, ale byla jsem zvědavá, tak jsem se na něj jednou podívala klíčovou dírkou, když se po koupeli utíral. Nic nenormálního jsem však nezjistila. Podobné oplzlosti jsem ale slýchala celé dětství. Odmalinka mi rodiče sugerovali odpor ke všemu pohlavnímu. Zatímco sami se celá léta milovali denně, vychovávali mě tak, jako bych byla z nějakého jiného světa. Vzpomínám si, jaký jsem měla v hlavě zmatek z toho, že sami potají dělají „ty ošklivé věci“, když si v noci myslí, že spím. Táta mě navíc občas nenápadně osahával, ale byl tak opatrný, že jsem si nikdy nemohla být jistá, jestli to skutečně vědomě dělá, nebo si jen něco namlouvám. Navíc jsem se ho tolik bála, že bych se stejně nikdy neodvážila klást odpor, i kdyby si dovolil něco víc. Po letech jsem nakonec sama sebe přesvědčila, že chyba byla nejspíš ve mně, že to byly jen moje vztahovačné představy. Pravda ovšem je, že jsem byla nesvá vždycky, když jsem s ním měla být doma sama a ten nepříjemný pocit mi vydržel až do dospělosti.

Jako malá jsem si ráda hrála, ale dokud jsem nezačala chodit do školy, neměla jsem příležitost poznat kolektivní hry. Rodiče chodili do práce, bratr do školy, ostatní děti ze vsi byly ve školce. Dodnes nevím, proč jsem já do školky nechodila a zůstávala jsem sama doma. Občas si některý z rodičů udělal chvíli volna a přišel mě nakrátko zkontrolovat, ale nebývalo to denně. Výhodou takového uspořádání byla moje naprostá volnost. Za deště jsem stavěla z bláta před domem rybníčky propojené stružkami, případně jsem seděla na zápraží a vymýšlela si příběhy. V zimě jsem se držela doma, protože mě bavilo víc kreslit, než se courat venku. Maminka častokrát svým známým říkala: „Když chci, aby byl od ní pokoj, tak jí dám krabici pastelek a štos papírů. Můžu klidně odejít na několik hodin, a najdu ji pak na stejným místě, jako když jsem odcházela.“

Za pěkného počasí jsem ale doma nevydržela, táhlo mě to do prostoru. Brouzdala jsem se mělkým potokem, který jsem nadevše milovala, sbírala barevné oblázky s malými třpytkami na povrchu, povídala si s raky, jichž tehdy bývalo hodně zejména v klidnějších zátočinách. Cestou podle potoka jsem někdy došla až k bažinám, kde se na jaře rozprostíralo celé pole divokých kosatců, a v blízké tůňce jsem lovila placaté škeble, prohlížela si jejich proužkované skořápky, čichala k nim a pak je zas vrátila do kalné vody, s pocitem, že mám další kamarádky. Měla jsem zakázáno lézt po skalách, ale kdo by odolal, když byly tak přátelsky oblé, plné drobných prohlubní a výklenků, takže nebylo nic těžkého se vyšplhat až na vršek!

Úzkou stezičkou za domem, vyšlapanou po okraji kolmé skály, jsem si také zkracovala cestu do veřejného parku. Zhruba ve výšce našeho domu tam zela ve skále průrva, takže se muselo skočit. Za odměnu jsem se do cíle dostala v polovičním čase, aniž bych musela jít po nudné silnici. V parku jsem někdy sbírala šneky, přednášela jim básničky a bavila se tím, jak zastrkují a vystrkují růžky. Jednou mě napadlo přinést je domů, aby si rodiče a bráška taky užili. Postavila jsem proutěný košík plný hlemýžďů do chodby, a pak na něj docela zapomněla. Ráno byl poprask, protože se moji kamarádi rozlezli po zdech i na strop…

A pak přišla ta pohroma. S letními prázdninami spadlo z nebe stěhování. Zatímco se jiné děti radovaly z velkého volna, já s Milanem jsme se načas přestali pošťuchovat, sjednotilo nás společné zděšení. Byla to nečekaná rána pod pás.

„Maminečko, prosím tě, řekni tatínkovi, že se nechceme stěhovat,“ škemrali jsme jeden přes druhého. Táta sice už dva měsíce odkudsi domů jen dojížděl, ale ani náhodou nás tenkrát nenapadlo, že tam budeme muset za ním. Do poslední chvíle jsme doufali, že se stane zázrak. Nakonec jsme nasedali do stěhováku, uražení a zamlklí ve svém neštěstí.

III

Otec našel práci pro sebe i matku v jednom dole poblíž malého města, jehož základ tvořil shluk starých domů. K nim se rychle přistavovalo moderní sídliště. My jsme zatím neměli byt, a tak nás ubytovali přímo v hornické osadě vysoko nad městem. Bydleli jsme v jediné velké místnosti pohromadě s dalšími horníky. U stěn stály kovové postele a skříňky na šaty. Společná koupelna s několika oprýskanými vanami byla v jiném podobném domku poblíž ubytovny. Odpoledne a večer se před ní často vlnila fronta.

Malý plácek s několika nízkými dřevěnými baráky svíraly ze všech stran husté lesy. I kdybych neměla zákaz vycházet do okolí, stejně bych to nezkoušela, protože krajina kolem mi spíš naháněla úzkost z neznáma, než aby lákala k průzkumu. Možností, jak se tam zabavit, moc nebylo. Ani nevím, kde trávil celé dny Milan, vídala jsem ho vždycky jen na chvilku. Děti v mém věku tam nebyly, snad jen s výjimkou Zuzany, která se čas od času uvolila být se mnou. Byla to protivná holka, která musela mít vždycky pravdu, ale byla tu jediná. Rodiče celé dny pracovali a já jsem se začínala nudit, což byl pro mě neznámý pocit. Tato volnost bez dozoru byla tedy jiná, než jakou jsem mívala dřív: byla mi na obtíž.

To osudné deštivé dopoledne na plácku před ubikacemi jsem s radostí přijala Zuzanin nápad, že si budeme v blátě klacíkem kreslit. Před ošetřovnou leželo na zemi klubko drátu.

„Ohradíme si každá svoje místo na kreslení,“ rozhodla Zuzka, ale sotva se drátu dotkla, ucukla a začala se smát. „Jé, to nějak lechtá, zkus si to taky!“

Měla jsem za sebou už první třídu a nebyla jsem hloupá. Jeden pohled vzhůru stačil, aby mi bylo jasné, že se drátu dotýkat nesmíme.

„Nesahej na to, vede to z elektrického sloupu,“ důležitě jsem ji poučila, ale Zuzana se nedala odradit.

„Sáhni si, nebuď posera!“ Když jsem dál odmítala, nasadila těžší kalibr: „Tak na tebe řeknu tvojí mámě, že jsi mě řízla do prstu,“ připomněla mi drobné poranění, které utrpěla při společném zápase o kyblík s lopatkou. Teď zasáhla správně. Drobná oděrka se jí sice dávno zahojila, ale já měla pořád pocit viny, jako bych spáchala kdovíjaký zločin. Co by tomu asi řekla maminka? Zlobí se na mě za každou maličkost, už tak mě nemá moc ráda, a co teprve, kdyby věděla tohle! Odevzdaně jsem tedy zavřela oči a uchopila drát, pěkně silným stiskem do dlaně. Začalo to mnou třást a v příštím okamžiku už jsem sebou škubala na zemi.

„Chytila mě elektřina,“ vykoktala jsem ještě. Poslední, co jsem zahlédla, byl řehtající se obličej Zuzany, která se ohromně bavila tím legračním divadlem.

Co se dělo potom, nevím. Když jsem na ošetřovně přišla k sobě, stále ještě jsem se mocně třásla. Zuzana už se nesmála, dávno odešla domů. Zdravotnice v bílých pláštích mě přesvědčily, že se vlastně vůbec nic nestalo, a že to tedy nebudeme nikomu říkat. Po Zuzaniných výhrůžkách mi to znělo hodně přijatelně.

V hornické osadě žil také Váša, kluk s nevalnou pověstí. Naši o něm říkali, že je z pochybné rodiny, že jistě skončí v polepšovně. Přesto byli natolik rozumní, že přehlíželi Milanovo přátelství s ním; připadalo jim zřejmě bezpečnější než samotná nuda. Váša byl o rok starší než Milan, takže mu v té době bylo už jedenáct. Pro mě byl idolem číslo jedna. Měl velký zavírací nůž a kožený opasek s přezkou. Kouřil a říkal sprostá slova, ale nepamatuju si, že by kdy někomu ubližoval. Předtím jsem byla zamilovaná jen jednou, ještě v rodné vesničce. Mou láskou se nakrátko stal pan Emil z národního výboru, který občas navštěvoval mého otce. Chodil vždy vzorně upravený v hnědém obleku s kravatou. Takové oblečení jsem do té doby na nikom neviděla, náš tatínek pracoval celé dny ve strojovně a montérky nosil většinou i v neděli. Pan Emil byl hodný, krásně voněl, mluvil spisovně a měl konejšivý hlas, jako když se smíchá máslo a med. Tatínek nějak poznal, že pana Emila obdivuju a rychle se postaral o to, aby mě to přešlo. Trápil mě ironickými poznámkami, zesměšňoval před ostatními a zřejmě zařídil i to, že k nám pan Emil přestal chodit.

Rovněž k Vášovi jsem vzhlížela s obdivem. Když se jednou mezi staršími dětmi rozhodovalo, kdo by s ním měl spát venku ve stanu, hlásila jsem se také. K mé velké radosti souhlasil a já pak prosila maminku celé dva dny, než svolila.

Ten večer jsem se nemohla dočkat. Sotva se trochu setmělo, už jsem stála před stanem, povinně nabalená jako na zimu.

„Já tu ale ještě teď s tebou nebudu, nevadí?“ omlouval se Váša, „na mě je ještě moc brzy, ale jestli chceš, můžeš jít spát.“

Celá rozrušená jsem se položila na tábornické lůžko. To druhé čekalo na Vášu. Když viděl, že to myslím vážně, přikryl mě starostlivě dekou, zatáhl zvenčí stan a kamsi odešel. Ještě před tím se ale rozloučil a na dobrou noc mě políbil na tvář zabalenou do maminčina kašmírového šátku, jako bych měla bolavé zuby. Všechny mé rozpaky i obavy se rázem rozplynuly v růžové mlze štěstí, jež mě zaplavila.

Sotva jsem pak začala usínat, vyrušil mě křik zvenčí. Než jsem pochopila, oč se jedná, vtrhla do stanu maminka, zvedla mě z postele a táhla pryč, div mi ruku v rameni nevykloubila. Před ubytovnou stál Milan a dělal na mě posměšné grimasy. Dostala jsem pár facek, aniž by mi někdo vysvětlil za co. Teprve druhý den jsem se dozvěděla, že prý jsem chtěla spát ve stanu proto, abych mohla dělat s Vášou „sprosťárny“. Byla to Milanova pomsta za to, že on ve stanu spát nesměl. Cítila jsem křivdu a také jsem se strašně styděla, ale nejvíc mi bylo líto Váši, kterého to nařčení muselo urazit a ponížit.

Přišlo září a s ním nástup do školy. Přechod do města byl horší, než jsme mohli tušit. Všude samý ostnatý drát, staveniště, beton a asfalt. Žádné stromy, louky nebo keře k prolézání. Nemohla jsem si zvyknout. S pláčem jsem se probouzela ze snů o návratu do milované vesničky. Bezstarostné dětství skončilo, jako když utne. Oba rodiče dojížděli do práce, střídali se na směny. Nám dvěma dali tolik úkolů, že jsme už neměli skoro žádné volno.

IV

Z přemýšlení mě vytrhne zvuk vzdáleného autobusu… Čestmír se vrací z práce, a to znamená konec klidu (trvá na tom, aby se mu říkalo Čestmír, nikoli Čenda. Není přece žádnej vesnickej buran, jak vysvětluje všem, kdo se spletou a řeknou mu Čendo).

„Nazdar miláčku,“ řekne skoro vždycky. To slovo, jímž nahrazuje oslovení jménem, říká takovým způsobem, že se pokaždé otřesu odporem. Jako by do toho dával všechnu faleš světa.

„Co je k jídlu?“ bývá další rčení. Už to znám, a tak neodpovídám, není to určeno mně; ta věta jen patří k jeho vstupnímu rituálu. Jde přímo k hrnci s bramborovým gulášem a nabírá lžící rovnou z něj. V levé ruce poklici, ze které kape sražená voda na stůl i na zem, v pravé nahnutou lžíci, z níž se snaží urputným srkáním dostat obsah do pusy dřív, než vyteče zpátky do hrnce. Je to každodenní zápas a pořád znovu mě udivuje, že na to nikdy nepřijde, stačilo by přece držet lžíci rovně. Rozhodně si ale už dávno nedovolím mu radit. Většinou se nemůžu dopředu vyhnout jeho záchvatům vzteku, protože jsou nepředvídatelné, a tak raději mlčím. Je to nechutné, jak supí a mlaská nad jídlem určeným pro všechny, nechává mě to ale už v klidu, protože já a můj syn stejně bramborový guláš nejíme. Přestal nám chutnat od té doby, co ho musím vařit několikrát v týdnu. Když jsem se kdysi pokusila třeba o zelňačku nebo jinou zeleninovou polévku, Čestmír svou porci pokaždé okázale vylil do odpadu, a tak jsem to pochopila.

Když otestuje jídlo, bývá obvykle spokojen.

„Hm, bramborovej guláš, ten mám rád.“ To je další ze stokrát pronesených vět, na které není třeba odpovídat.

Po úvodní ochutnávce si sedne ke stolu, aby byl obsloužen. Také na jeho způsob sezení u jídla jsem si nakonec zvykla. Na židli má chodidla, nohy v kolenou pokrčené, takže vlastně sedí na bobku. Zřejmě z nějakého důvodu potřebuje být vysoko nad talířem, aby mu do něj polévka mohla padat ze lžíce zpátky jako předtím do hrnce. Po jídle bývá nastříkáno nejen na stole, ale i na jeho košili.

„Tak mi tedy nalij!“ pokyne mi teatrálně, jako když Cyrano odhazuje svůj širák v dál. Stále ještě beze slova před něj dám talíř a pak už radši odejdu, abych ho nerušila při sledování televize. Tak mu to vyhovuje. Povídat si se mnou o čemkoli bývá pro něj většinou nepřijatelná zátěž. Obvykle to končí hádkou a křikem.

„Odpovídej pouze ano, nebo ne!“ přikazuje mi často.

Odpoledne většinou trávím nahoře ve svém pokoji. Je to malinká místnost se šikmým stropem a dvěma okýnky. Kvůli krásnému výhledu na jižní stranu mi trvalo celý rok, než se mi podařilo vybojovat pro sebe tenhle soukromý kout, a Čestmír mi to zřejmě nikdy neodpustil. Jako jediná mám na staré prkenné podlaze zachovalý koberec. Dostala jsem ho jako druhý dárek v pořadí. Je z druhé ruky, tady však navozuje iluzi přepychu.

Začátky tu byly dost drsné, potřebu jsem chodila v noci vykonávat do kadibudky za domem a statečně čelila Čestmírovu nátlaku, abych jako on čurala do kbelíku. Odolávala jsem rok a půl, pak mi dal první dárek: splachovací záchod.

O močení na kbelík jsem věděla víc, než mohl Čestmír tušit. Jako čtyřletá holčička jsem to měla dovoleno, ale jen v noci. Jenže já jsem se na ten páchnoucí studený záchod s hlubokou dírou vedoucí někam do pekel bála chodit i ve dne, tím spíš, že byl až vzadu na konci dlouhé tmavé chodby. Jednou ráno mě tatínek přistihl, jak si zrovna sedám na kyblík a zakázal mi to. Já už jsem ale nemohla vstát, moc jsem si potřebovala ulevit.

„Jestli se tam vyčuráš, střelím tě,“ varoval mě a mířil na mě vzduchovkou. Měl jen broky vyrobené ze ztvrdlé chlebové střídky, a já stejně nevěřila, že by mi to doopravdy udělal. Kromě toho už bylo beztak pozdě, protože ve chvíli, kdy na mě hlaveň zamířila, jsem to pustila. Současně se zvukem tekoucího pramínku se ozval i výstřel a vzápětí můj řev. Chlebový brok vystřelený z metrové blízkosti mi udělal docela slušné zranění. Zachránily mě vlněné šaty ze silné látky, jejichž proděravění nesla maminka hůř než krev na mém rameni. Od té doby mám problémy s močením všude, kde nejsem sama, i kdyby se jednalo o tak přirozenou věc, jako je fronta za dveřmi veřejného záchodku.

Čestmíra jsem poznala náhodou. V obchodě s oděvy se mě zeptal, jak mu sluší nová bunda a jestli si myslím, že by si ji měl koupit. Povzbudila jsem ho a on se dal se mnou do řeči. Zjistili jsme některé společné zájmy, nadchlo mě, že má doma stovky knih, které prý všechny přečetl. Zdálo se mi, že má o všem přehled, mohla jsem se s ním bavit o čemkoli. Díky brýlím se zlatými obroučkami, hladce vyholené tváři a dokonale upnutému límečku košile působil na mě dojmem solidního člověka.

Nejdřív jsme si jen telefonovali, denně asi hodinu. Občas jsme se mohli setkat osobně, ale nikdy ne nadlouho. On dojížděl k sobě na lesní samotu a spěchal na poslední autobus, já byla vdaná a neměla jsem od tehdejšího manžela povolené vycházky. Hrstka kratičkých návštěv, kam jsem s sebou vždycky brala i mladšího syna, dokreslila růžový obrázek o něm a mně to stačilo: zdálo se mi, že jsem po dlouholetém utrpení s tyranem potkala anděla. Čestmír byl nejen velmi pozorný, ale také vypadal jako klidný a vyrovnaný člověk. K mému synovi Toníkovi, tehdy teprve osmiletému, se choval laskavě, a na rozdíl ode mě s ním jednal jako s dospělým.

Po půlroce každodenních telefonických hovorů a několika krátkých schůzkách mi Čestmír nabídl bydlení jako pomoc v nouzi. V té době se mnou můj druhý manžel Antonín už čtvrtý měsíc nemluvil. Trestal mě tak za to, že jsem se vzepřela jeho zákazu a četla knihy, s jejichž obsahem nesouhlasil. První z těch knih byla Havlova „O lidskou identitu“. Vzpomínám si, jak mi najednou svitlo, že dosadím-li si místo celého národa svou vlastní osobu, mohlo by to být klidně o mně. Pozvolna jsem začala narovnávat ohnutý hřbet a manžel to zaznamenal. Začal tvrdit, že „se mu odcizuju“ a s křikem a rozčilováním mi zakazoval číst všechno, co neprojde jeho cenzurou. Nedbal na moje prosby o rozmluvu, nečetl mé vysvětlovací dopisy, které jsem mu ze zoufalství psala, když si se mnou nechtěl normálně promluvit; zmačkal je do koule a vztekle je po mně házel. Navíc i náš syn Toník, dosud zvyklý jen na hrubosti, křik a nadávky svého otce, byl už natolik okouzlen mým novým kamarádem Čestmírem, že mě sám přemlouval k rozvodu. Po několika utajených návštěvách v manželské poradně jsem se pak konečně rozhodla, ovšem k samotnému uskutečnění toho rozhodnutí jsem pak ještě dlouho sbírala odvahu a síly…

K prvnímu karambolu s Čestmírem došlo asi týden po mém nastěhování. Pozval mě do kůlny a dal mi vybrat ze tří různých barev, kterými chtěl natřít betonovou podlahu v přízemí.

„To je úplně jedno, ale hlavně ne hnědočervenou, protože z hnědočervené podlahovky se mi zvedá žaludek už odmala, kdy jsem se nadýchala jejích výparů,“ vyhrkla jsem bez rozmýšlení.

„A proč ti hnědočervená vadí, vždyť je to hezká barva,“ řekl, jako by předtím neslyšel. Zopakovala jsem svůj důvod. „Ale hnědočervená barva má kladný účinek na lidskou psychiku,“ pokračoval Čestmír. Vždycky, když začínal někoho přesvědčovat, mluvil spisovně a nasadil tón jako na jevišti. Začal přecházet sem a tam a přitom rozvláčně vysvětloval, proč bych si měla vybrat právě to, co mi nejvíc vadí.

„Já ale hnědočervenou nechci,“ trvala jsem na svém, už dost znechucená, to jsem ale ještě netušila, co mě čeká. Bez varování začal řvát tak silným hlasem, že jsem si bezděčně přimáčkla dlaně na uši. Celý zfialověl, jako by se dusil, a přitom poulil oči. Co přesně křičel, jsem vůbec nevnímala, jen jsem pochopila, že on chce natřít podlahu právě tou hnědočervenou barvou.

Utekla jsem za barák do lesa, i když už byla tma. Schovala jsem se do křoví a tam se zalykala pláčem. Chtěla jsem, aby mě šel hledat a řekl, že to všechno byla jenom legrace. Přišel sice, ale legrace to nebyla. Vysvětlil mi, že jinou barvu na podlahu nemá, protože hnědočervenou zlevnili a on ji nakoupil ve velkém. Na mou otázku, proč mi tedy dával vybrat, když jiná možnost vlastně nebyla, uraženě mlčel.

K druhému výstupu došlo brzy po prvním, a tentokrát jsme u toho nebyli sami. Při úklidu jsem se zeptala, kam patří tabule skla zastrčené za skříň. Ještě jsem neznala zdejší zvyklosti, všude byl zmatek a nepořádek. Protože se v místnosti vařilo a jedlo, chtěla jsem denně stírat podlahu, ale vrstva skleněných tabulí mi v tom bránila. Na otázku mi Čestmír neodpověděl. To ráno se u nás bez varování zjevilo pět jeho kamarádů. Když sem k lesu někdo vážil cestu, zpravidla zůstal až do večera. Čekalo mě tedy víc vaření, neměla jsem čas na rozmary. Zopakovala jsem otázku dvakrát, pořád ještě v klidu, netušila jsem žádné nebezpečí.

Najednou Čestmír vstal prudce z gauče, vytáhl skla zpoza skříně a všechna je na zemi rozdupal. Vypadal přitom jako skákající obluda s vyvalenýma očima a mně tenkrát došlo, že ty jeho proměny asi nebudou tak ojedinělé, jak jsem doufala. Už jsem nikam neutekla, jen jsem k sobě přitáhla vyjeveného syna a řekla mu, že se asi zase brzy postěhujeme jinam. Odpoledne ho ale vzal Čestmír na procházku do lesa a tam se mu patolízalsky omluvil. Mně se omlouvat nemusel, protože vsadil na to, že když ho bude mít rád Toník, zůstanu, kde jsem a všechno vydržím.

Teď už se nesnaží získávat si jeho přízeň hraním na kamaráda. Tonda se stává čím dál víc sám sebou, občas se už dokáže postavit na odpor a vyslovit svůj názor. V té chvíli se ovšem rázem ocitá na protější straně, po boku své matky, coby nežádoucí narušitel Čestmírova teritoria.