Petr Vyhlídka

JEZDCI NA VLNÁCH SVĚTLA

www.fext.cz

2013

copyright © Petr Vyhlídka 2008

cover illustration © Krishnacreations | Dreamstime.com

bibliografické údaje jednotlivých povídek jsou uvedeny na konci knihy

OBSAH

Ostrý obraz, čistý zvuk

Prostě smůla

Jezdci na vlnách světla

A jaké je to u vás?

Vůz pro krále

Nepodceňujte vzdělání

Za tvými zády

Brilantní dedukce

Hlavolam

Opravdu to chcete?

Nezlobte dědečka

Tíha zodpovědnosti

Pod zemí

Vždy, když někam pospícháš

Člověk člověku...

Perpetuum mobile

Král a moucha

Ironie osudu

Osud bohů*

Mravenci

TO

Ach ty starosti

Bajka o vzdělaném beránkovi

Speciální schopnosti

Tarcitovy husy

Hlubiny líné mysli

Rodinné vztahy

Praktické využití

Bludný kořen

Úskok

Afroditin dar

Labužníci

Chytit zlatou rybku

Na poslední chvíli

Jistota příběhu

Trest

Nejkrásnější dar

Ostrý obraz, čistý zvuk

Povím vám jak to bylo, když Roajanci objevili Zemi. Kompetentnější osobu nehledejte, neznám nikoho, kdo by o tom věděl víc. A kdo ví, jestli to není taky informace poslední, poté co… Ale pěkně jedno po druhém.

Když narazili na naši životem kypící planetu, nenápadně se k ní Roajanci připlížili a upíchli se na orbitě hned za telekomunikačními družicemi. Zamaskovali se, aby nemuseli ukazovat padělaná víza, a potichu vyslali do atmosféry nenápadnou, leč výkonnou sondu. Ne z důvodů průmyslové špionáže ani pro obhlédnutí strategických bodů. Jejich technika byla už od pohledu tisíc let před opic… naší, a o finančních nákladech, spojených s dobyvačnými válkami si mysleli své. Po Galaxii poletovali z naprosto odlišných důvodů.

Tohle byla možná poslední roajanská loď, která šmírovala nudnou oblast do níž Stvořitel nastěhoval druh Homo sapiens, a pro posádku to byla poslední možnost, jak získat mimořádné prémie. Ale protože už podobných světů viděli tisíce, nijak zvlášť to neohodnotili a přenechali vše běžné rutině.

Sonda sebou několikrát třískla o vzdušný obal, pak se zapíchla dovnitř a šněrovala si to přímo nad střední Evropu, která hustotou osídlení představovala ideální vzorek. Chytila první signál toho druhu jaký měla hledat a už se ho nepustila, Roajanci byli na svou techniku pyšní a redundancí zdrojů se nezatěžovali. Takže jediný jejich špion se zavěsil do mraků nad příslušné místo a jal se špionovat.

Řeknu vám, tahle technika, to je věc. Z výšky tří tisíc metrů se mrňavá poletucha zaměřila na okno a z chvění skleněné tabule kradla zvukové vlny. To bylo ucho. Z intenzity odražených fotonů, z hustoty gravitačního pole a pnutí okolního materiálu si její oko poskládalo ostrý obraz. Vybrala si záběr, na němž momentálně docházelo k signálu příslušné pohybové aktivitě.

A nahoře, za telekomunikačními družicemi, si Roajanci dali roajanské kafe z automatu, dřepli k monitoru a pustili si nedělní program.

Vrozená cudnost mi brání blíže se o něm rozepisovat, o detailech nemluvě. Protože ty zelené, fialové nebo příčně šrafované potvory si naladily kanál velice dospělého obsahu a civěli na přímý přenos inscenace, v jejíž hlavní roli jsem účinkoval já a ve vedlejší má přítelkyně, jejíž jméno vám neprozradím, protože se na mně ta potvora minulý týden vykašlala a já jí nebudu dělat reklamu. Zkrátka a dobře, užívali jsme si tehdejší podmračené odpoledne tím nejlepším možným způsobem.

Řeknete si možná, co bylo těm hajzlíkům do toho. Proč si nepustili Velkou cenu v Silverstone, nebrnkli do OSN nebo Carlu Saganovi. Jenže ono jim do toho bylo celkem dost. Já vám to ještě neprozradil?

Roajanci jsou prastará rasa, obývající nafoukané planety u nesnesitelně namyšlených sluncí ve středu Galaxie. Eony jim k vytahování stačila adresa, jenže tahle Pátá avenue poslední dobou poněkud zchátrala a ztratila glanc. Díky gangu tamních černých děr, a hlavně té velké v samém srdci Mléčné dráhy, které nemají na práci nic jiného, než obtěžovat okolí, došlo k pozvolné, leč nevyhnutelné a nezastavitelné sterilizaci veškerého obyvatelstva, pročež té noblesní čtvrti začalo hrozit vylidnění.

Než by se pokusili lukrativní pozemky prodat dokud o ně někdo stojí a odstěhovat se někam na periferii, začali se raději Roajanci shánět po informacích. Zajímalo je rozmnožování galaktické chudiny, neboť jisté indicie hovořily o tom, že to jde i jinak než po roajansku, ať už to dělali jakkoliv.

Z téhož důvodu zavítali i k nám. A proto šmírovali právě nad mým kontinentem, mou zemí, u mého města a v mém domě.

Což, jak jistě uznáte, je pořádná drzost.

Pozorováním se bavili asi tak hodinu, aniž by se věnovali záslužnějším výzkumnickým činnostem. Užívali si to, připadali si skoro jako doma, jejich překladače jim servírovaly slovo za slovem, včetně intimních průpovídek. Měli pocit, že po tolika prolétaných světelných letech jsou konečně u cíle, protože podle všeho to u mně doma vypadalo stejně jako na jejich planetě, když jim to ještě šlo. Dokonce si připravili i zprávu a velitel lodi škrtl tlustou čarou v diáři zaznamenaný úkol: Zachránit civilizaci.

Kdyby ti šašci očumovali na Petříně, dopadli by lépe.

Měli skvělý zvuk a neméně kvalitní obraz, který celou dobu snímal místo, na něž se zaměřil při navázání spojení.

Kdyby si aspoň zjistili, jak vlastně vypadají de iure uznaní vládci planety Země. Jenže jim stačilo, že při sexu vedeme přibližně stejné průpovídky a vydáváme přibližně stejné zvuky. I obraz zvukovému signálu odpovídal.

Jasně že se těm zvrhlíkům ta podívaná líbila. Až do samého konce.

Potom velitel lodi pevně stiskl zuby, nebo chapadla, co já vím co mají, a zajektal povel k rychlému ústupu. Což nemusel, protože ještě vyděšenější pilot už řadil zpátečku.

Kousek od gauče, na němž se tak dobře odpočívá ve dvou, mám totiž terárium se svými hmyzími miláčky. Mají se k světu, hlavně v poslední době, proč by hmyz trávil podmračená odpoledne jen poposedáváním na větvičkách.

Jak nakonec ti emzáci dopadnou, nevím. Snad lépe než já, jemuž v následujících podmračených odpoledních nezůstalo nic jiného, než sepisovat tuhle historii, a lépe než sameček v teráriu, kterého Roajanci celou dobu tak nadšeně povzbuzovali.

Až do chvíle, kdy mu ta kudlanka ukousla hlavu.

Prostě smůla

Ta kniha se jí vážně neměla dostat do rukou. Ale když už jí Gabriela měla – a když si ji několikrát za sebou pečlivě přečetla, aby jejímu obsahu vůbec uvěřila – nebyl důvod ji nevyužít.

Připravila se, podle svého přesvědčení důkladně a dokonale.

Nakreslila kruh, ozdobila ho příslušnými značkami, nezapomněla se postít a šat měla volný.

Vyslovila zaklínadlo.

Na okamžik se svět propadl do tmy a potom se na pohovce uprostřed kruhu objevil On.

Zálibně si ho prohlížela. Vysoký, svalnatý, přesně takový, o jakých snila. Možná to byl stereotyp, ale Gabriela netoužila po exotice.

Třeba se ale po noci strávené s inkubem bude dívat na věc trochu jinak.

Olízla si rty špičkou jazyka, jedna proto, že je měla díky nervozitě suché, jednak si myslela, že je to sexy.

Démon se usmál a i on jí věnoval hodnotící pohled. Čekala, že  bude  žhavý a plný vášně, ale tohle byl spíš trochu znechucený a hlavně neutrální kukuč, jakých se Gabriele denně dostávalo nespočetně.

Přisunula se blíž. Dotkla se vypracovaného bicepsu.

Inkubus si odsedl.

Něco tu bylo špatně.

„Sakra, jsi přece inkubus, ne? Sexuální démon, který... který...“ nechtělo se jí to říkat naplno. Neměla vůbec mluvit, předpokládala  aktivitu jiných tělesných orgánů.

Ucukl, jako by ho dotek prstu pálil.

„Jistě. Jen tu máme jeden problém,“ řekl tiše, „Jsem inkubus. Jenže, víš...“ i on se začal ztrácet v odmlkách, „Co kdybychom si hezky popovídali.“

„Jsi démon. Ty si nepovídáš. Nezáleží ti na vzhledu a já přece nejsem tak ošklivá a ani nejsem tlustá,“ vychrlila ze sebe. „Podle toho,“ ukázala na knihu, kterou v brzkém očekávání něčeho, co se najednou pozdrželo, před chvílí rychle odložila na zem, „ti záleží jen na správném... pohlaví.“

„Jo,“ upřeně pozoroval něco zajímavého na koberci u nohou.

Aha. Takže tu skutečně byl problém – výjimečně ne v Gabriele. Ale teď už to nechtěla jen tak vzdát. Zvedla knihu a znovu se do ní podívala.

Rychle přečetla ještě jednu větu. Svět znovu na okamžik zhasl.

A seděli tu tři.

Gabriela zklamaně vzdychla. Čekala náhradního inkuba, tak proč se tu sakra objevila –

Zvedla palec, který jí zakryl drobné vysvětlivky vedle zaklínadla. Protějšek.

– ta zatracená rajda?

„Nějaký problém?“ zeptala se sukkuba tónem, který jí Gabriela zazáviděla a který by donutil Davida slézt z podstavce a dát si ledovou sprchu.

„Jo, tenhle,“ přehlédla nervózního inkuba opovržlivě, „Tos, holka, netrefila moc dobře.“

To už věděla nešťastná amatérská okultistka sama, na to nepotřebovala vyvolávat démony. Tím spíš ne ty určené mužům.

Takže to bude opravdu vyprávěcí večer?

Sukkuba se na svého kolegu mile a poťouchle usmála.

„Zase smůla, co? Kolikrát jsem ti říkala, že – ale na tom nesejde. Teď –“

Mrkla na Gabrielu.

„Zmiz, brouku,“ ani se po něm neohlédla, jen mávla lehce rukou.

Ozvalo se tiché PLOP, jak vzduch rychle vyplňoval náhle prázdný prostor.

„Díky.“

„Není zač,“ řekla sukkuba, „zlato.“

Posunula se po pohovce.

„Stejně by jen překážel.“

A položila Gabriele ruku na koleno.

Jezdci na vlnách světla

„Já vím, že ten projekt trval moc dlouho,“ pokrčil dr. Stárek rameny. Byl zvyklý na své lidi a tenhle panák mu víc než překážel.

„Aniž by ten přístroj někdy fungoval,“ doplnil s úšklebkem kontrolor Houška.

„Tak to prrr. Byl funkční už od začátku. Jenomže – poslyšte, opravdu chcete poslouchat technobláboly, aniž jim budete rozumět?“

Úředník zavrtěl odmítavě hlavou. Měl se jenom zúčastnit prvního experimentálního provozu, který bude sto prokázat, že všechny finance nevyletěly zbůhdarma oknem.

„Tak to vezmu hopem. Tahle mašina dokáže tisíc gramů hmotnosti vrátit sekundu do minulosti. Na chlup. A dva tisíce gramů...“

„O půl vteřiny,“ řekl rychle Houška a zajásal nad svou inteligencí. Stárka ta vteřina zabolela.

„Tak nějak. Ale není to lineární. Každopádně vašich devadesát kilo šoupne tak nepatrně, že se to špatně měří i laboratorních podmínkách. Museli jsme jít s vahou dolů. Motýla to dostalo tak hluboko, že jsme vlastně vytvořili chronoklasmus, protože teprve když ho doktorka Winterová spatřila, napadlo ji vybrat z připraveného hmyzu právě tenhle druh.“

„Jinými slovy: funguje to, ale nemá žádné praktické využití,“ shrnul Houška a v duchu sumíroval patřičně jízlivou zprávu pro svého šéfa.

„Ano. Totiž ne. Jak jsem říkal, dostatečně lehké předměty lze poslat opravdu hluboko do minulosti.“

„Ale k ničemu nám to není. V projektu se hovořilo o lidech, jestli se nepletu.“

„Existuje něco,“ nedal se Stárek vyvést z míry, „co je dostatečně lehké. Tak lehké, že v klidovém stavu nemá dokonce vůbec žádnou hmotnost. Fotony.“

„Což je možná dobrá hračička pro vás vědátory,“

„Což je možná dobrá hračička pro kohokoliv. Protože převést lidskou mysl na fotonovou bázi umíme už dávno. Nehrajete virtuální hry?“

Kontrolor se začervenal, čímž jednak odpověděl zcela jasně, druhak celá laboratoř okamžitě věděla i jakého druhu Houškovy simulace jsou.

„Takže to si jako na tu cestu do minulosti budeme hrát?“ zeptal se úředník nejistě a pohlédl na čtyři sarkofágy, z nichž jeden byl z titulu funkce určen pro něj.

„To znamená, vážený pane, že z nařízení státní komise pro dohled nad tímto experimentem, která neposlechla moje varování, budu já, můj asistent, doktorka Winterová a bohužel také vy překódováni do světla a vysláni do minulosti. Tak hluboko, jak může být něco tak lehkého jako foton přeneseno.“

* * *

Bylo to něco úplně jiného, než virtuální hry. Houška cítil – vlastně necítil nic, jen své myšlenky, pohybující se v neuspořádaném mračnu.

„Neděste se.“

Někde uvnitř se to pomyslelo, musel to být některý z vědců. Kontrolor se stejně, nebo spíš právě proto, lekl.

„Kde to jsme? Je tu tma.“

Výzkumníci mlčeli.

„A vlhko.“

„Buďte potichu,“ pomyslel si někdo, kdo – podle ostrosti té myšlenky – byl s největší pravděpodobností doktorkou Winterovou. Ale kontrolor neposlouchal.

„Vy si myslíte, že bychom jako mohli vidět dinosaury? Nebo dokonce Velký třesk? Hele, tady něco je?“

Houška prolétl tmavým prostorem, následován třemi shluky uspořádanějších myšlenek.

„Tady něco poletuje? A zdá se to živé. Doktore, kde jste? Poslyšte, ono se to po mně kouká. Nebo aspoň to tak vypadá, že se to kouká.“

„Buďte zticha.“

„Ale no tak, doktorko. Co můžu zkazit?“

Byla tu i pátá mysl. Nesmírná a všeobsažná. Ale – jak se zdálo – vyrušená z něčeho, nad čím předtím uvažovala. Otáčela se prostorem po nadšeně vykřikujícím fantomatickém Houškovi.

Nakonec toho nechala.

Chvíli pátrala po své předchozí myšlence a potom se znechuceně vrátila k seznamu.

„Už je tu víc prostoru. A hele, zdá se, že i nějaká suchá místa.“

Vědci se kolem kontrolora pevně semkli. Nemysleli nijak mírumilovně.

„Co je? Vždyť se to povedlo. Jsme v minulosti, ne? Až se vrátíme, tak to potvrdím a...“

„Až se co?“ pomyslelo se výhružně

Houška pocítil slabou nejistotu.

„Jsme přece v minulosti ne? A...“

„Ano. Jsme tak daleko, kam může být přeneseno světlo. Já jsem komisi varoval.“

„No a? A jako světlo se přece i vrátíme, ne?“

„Jako světlo? Jak se můžeme vrátit jako světlo, vy pitomče, když jste Ho rozptýlil natolik, že vynechal jednu větu. Ano, jsme inteligence převedená na čistě fotonovou bázi. A právě proto se nemůžeme vrátit.“

„Ale proč, proboha?“

„Právě pro Boha. On to neřekl!“

„Ale co?“

„Budiž světlo.“

A jaké je to u vás?

První spojení s budoucností provedl tým profesora Cortaa ve čtvrtek odpoledne. Kromě caltechské skupiny alfa superior mu byla přítomna řada celebrit – prezidentem Světového společenství počínaje, přes několik generálů přecházeje, nenápadně nápadným šéfem Tajné služby konče. Hluboká vráska, rozdělující čelo zmíněného státníka na dvě poloviny, svědčila o silné nedůvěře v ten zbytečný přístroj, pohlcující značnou část už tak hubeného rozpočtu pro vědecký výzkum.

Ne, Richard Novotný skutečně příliš nevěřil, zato cítil dusivou přítomnost deseti miliard Pozemšťanů, obří tíhu nedostatku potravin a bouří náboženské nesnášenlivosti. Leč idealista Cortao se tehdy nenechal jen tak odbýt.

Ani teď, tváří v tvář zadostiučinění, či kolosálně obludnému neúspěchu (to první bude utajeno, to druhé vyčmuchají novináři svým, za stovky let existence tohoto bohulibého povolání vytvořeným, šestým smyslem) neztrácel na optimismu. Povzbudivě na prezidenta zamrkal, kývl na asistenty a s úsměvem stiskl klávesu ENTER. Spustil tím podpůrné programy, uvádějící v činnost jeden sálový počítač, propojený s obřími budiči pole, třemi tokamaky a orbitální elektrárnou.

Bylo odstartováno.

Úzký proud antichrononů vystřelil po časové ose kupředu, zarazil se ve fixačním bodě a přitáhl zpátky dobrý obraz a ostrý zvuk.

Pomocný displej ohlásil datum 2295. Patrně duben, nejspíš někdy po svítání.

Na monitoru se objevila malá místnost, ne větší než dva krát jeden metr. Uprostřed seděl bledý človíček, zahalený do tógy novořímského stylu.

„Snažili jsme se navázat kontakt s nějakou vysoce postavenou osobností,“ poznamenal Cortao.

Prezident sebou trhl. Mužík na obrazovce také, protože profesorův hlas slyšel. I mu rozuměl, jeden z asistentů právě spustil translační program, tlumočící z jakéhokoliv a do jakéhokoliv jazyka současnou američtinu.

„Tak, ehmmm... Hovoří k vám prezident Světového společenství, zvolený v roce 2067,“ načal Novotný. Silně se přitom potil. Ta místnost se mu zdála podezřelá.

„Evidentní narušení soukromí,“ zašeptal mu do ucha šéf Tajné služby. Prezident vyjekl: „ Vy myslíte...“

„Co jiného. Při současném růstu populace bude životní prostor...“

Novotný ho přerušil. Vybavil si svůj luxusní třípokojový byt a zatmělo se mu před očima.

Má vůbec cenu s tím člověkem rozmlouvat?

Muž na druhém konci času zavřel ústa, upravil si tógu a lehce zčervenal.

„Jsem Vileam, císař všezemský, vládce veškerenstva a vůdce všech lidí na planetě Zemi,“ pravil upjatě.

Novotný přešlápl. Na co se ho má vůbec ptát? Jak vyřešili otázku porodnosti? Při rozměrech té místnosti by to byl směšný dotaz. A co problém celosvětového hladu?

„Všechno dobře dopadne, “ ujistil ho Vileam, jež si ticho vyložil správně, „Myslím, že jsem o vás četl.“

Prezident cosi zahuhlal, trochu ho to potěšilo, ale mlčel dál.

„Tak potřebujete něco?“ zeptal se muž na obrazovce.

„Máte tak půl minuty,“ řekl Cortao. „Dochází energie.“

Obraz miniaturní rezidence budoucího panovníka zahltil celou prezidentovu mysl. Všechno prý dobře dopadne. Jak asi žijí ostatní?

„Jak...“

Nešlo to.

„Tedy...“

„Tak už se konečně vymáčkněte,“ zamračil se Vileam a zahuhlal něco o očistě.

Proboha, on se tam i myje. Všechno na dvou čtverečních metrech!

„Ji... jistě, Výsosti,“ vykoktal zděšeně prezident. „Tedy... jaké je to u vás? Planeta? Lidé? Místo? Potraviny?“

Obraz se začal ztrácet. Císař se usmál a ten úsměv se roztáhl přes celou obrazovku a zůstal, jako úsměv kočky Šklíby.

„Mohu vás ujistit, drahý prezidente, že všem mým šestapadesáti podanným se vede skutečně dobře.“

A pak se obraz ztratil a z reproduktoru se ozval jen zvuk splachovaného záchodu.

Vůz pro krále

Bylo to vskutku moderní podnikání v oblasti městského zločinu, to musel uznat i Divislav, který jinak rozdíly mezi zloději a loupežníky nedělal. Ale jeho přítel Fawraham si pověst vybudoval i díky tomu, že na starých a hrubých praktikách příliš nelpěl, což ho v Divislavových očích částečně omlouvalo. Nepatřil (už delší dobu) mezi lapky, kteří číhají v záloze na zemských stezkách. Neobíral (ne často) unavené a opilé obchodníky v zájezdních hostincích. Rád se pyšnil aspoň náznakem originality nebo originální kořisti. Svým způsobem to byla nutnost, neboť obchodníci v poslední době značně zbohatli, což loupežníkům kupodivu přinášelo problémy: kupci se o svůj majetek dokázali postarat lépe než králové, a měli-li zlaťáky nazbyt, sice neochotně, ale často je proměňovali v dobře vyzbrojené strážné a doprovod. I to byl jeden z důvodů, proč Fawraham rozpustil tlupu rabiátů, číhající u obchodní stezky z Hellesu, a dal se na víceméně sólovou dráhu. Doba žádala jemnější práci a netradiční řešení. Tomu všemu se zbojník nikdy nebránil.

Teď se překonal. Nepřišel na žádné nové triky, ani nepoužil netradiční postupy, vymyslel si úplně nový druh zločinu.

Kradl kočáry. Svezl se na módní vlně zdobených kolesek a vozů, jimiž šlechtici přesvědčovali svět, že ještě nezchudli, a bohatí měšťané dokazovali sobě i okolí, že se staré šlechtě vyrovnají. Byla to městská vozítka, plná ozdob a parád, s vyřezávanými sloupky a zlacenými figurami, která se před časem začala objevovat na ulicích od Hagsinu až po Cameiu.

„Šířím pokrok, Divislave. Ty burany na západě by nenapadlo jít s módou, kdybychom jim ji nestrčili pod nos. A když chtějí jít s módou, musí nechat vyspravit ulice. Na slušnou ulici pak mohou s ještě parádnějším kočárem. Kdo ví, třeba se za pár let začnou budovat i pořádné silnice mezi městy.“

Divislav neodpovídal, jen upíjel ze svého poháru a přemýšlel. Ani ne tak o budoucím rozvoji komunikační sítě, jako o Fawrahamově drzosti.

Stejně jako vždy pracoval tak, že vůz ukradl v jednom městě a v jiném ho prodá, tentokrát začal v Batře, sídelním městě Jižního Hellesu, stovky mil od Cameie, kam měl kočár – po několika nezbytných úpravách – směřovat. Ta vzdálenost byla důležitá, protože poslední úlovek bylo opravdu horké zboží.

Ten kočár totiž patřil tamnímu králi.

Byl to bezesporu dar některého khazandarského nebo kamirského knížete, právě odtud, z udusaných stepí Východu, kočárové šílenství do Argothu přišlo.

Pro Fawrahamovy muže nebylo těžké do batranského hradu proniknout; způsob, jakým se i se zbožím dostali ven, si zloděj nechal raději pro sebe. Jisté jen bylo, že teď stál kočár ve stodole, stovky mil od Batry v malé díře až za Moguntií, a protože obchody nesnášejí odkladu, chystala se na něj tesařská četa, aby vozítko upravila do trochu jiné podoby.

„Nechceš se na něj podívat? Poslední šance jak ho spatřit v původním vzhledu.“

Divislav souhlasil. Byl zvědavý. Ani ne tak na zboží, jako na to, co s ním chtějí provést.

„Vyměníme kola. A od minula tu máme pár dílů, které k němu docela pásnou. Zákazník bude rozhodně bez sebe, až ho uvidí.“

Sešli po rozvrzaných schodech pavlače jediného místního hostince a zamířili tmavou uličkou ke stodole, kterou si Fawraham pronajal od zkrachovalého obchodníka; stavba měla být prostorným a důležitým překladištěm zboží, kterým by se také stala, kdyby obchodní stezka nevedla o dvacet mil jižněji.

„Místní lidé mají dvě skvělé vlastnosti. Za prvé: na nic se nevyptávají, za druhé: chodí spát se slepicemi,“ poznamenal zloděj, když ve tmě zakopl a málem se poroučel: „A jednu špatnou: V důsledku té druhé dobré to nijak nepřehání s pouličním osvětlením.“

Museli zabušit na tmavá vrata a počkat, až si je hlídka prohlédne, teprve potom s klapnutím spadla závora a vrata se pootevřela. Vklouzli dovnitř a strážný za nimi rychle zavřel a vchod znovu pořádně zajistil.

Stodola, proměněná v kolářskou dílnu, svítila desítkou pochodňových košů. Nebyla velká, většinu prostoru zabíral velký obchodní vůz, jehož náklad stál vedle.

Fawraham se zastavil u vrat, složil ruce na prsou a pyšně na Divislava pohlédl.

„Hezký kousek, co?“

„Když myslíš.“

Divislav se zašklebil, ale nebylo v tom dost nadhledu a jízlivosti.

Kočár, který měl před sebou, byl bezpochyby úžasný. Malý, otevřený, vyrobený z tmavě červeného dřeva. Jen málo připomínal přehnaně zdobená východní vozítka, jaká jezdila v Hagsinu a Moguntii. Byl honosný, to jistě, tak, jak honosný má být dar pro krále, ale jeho elegance prozrazovala dobrý vkus dárce.

A ještě něco.

Vzal si od jednoho z kolářů pochodeň a přistoupil blíž. Prohlížel si jemnou, decentní řezbu na sloupcích, vykládané dveře s ebenovými lištami a stříbrné kování. Tohle byl vůz, ve kterém by jezdil sám.

„Neboj se. Nezkazíme ho. Dostane jen střechu a bytelnější kola pro tu mizernou cameiskou dlažbu,“ řekl Fawraham. „Taky mi nejde přes srdce, jen tak se ho zbavit. Takový – přepychový a vlastně nenápadný – si pořídím, až všeho nechám a odstěhuju se do Ingmardunu.

Do toho, hoši.“

Divislav vrátil pochodeň.

Nenápadný. To bylo to slovo.

„Něco se mi na něm nezdá,“ řekl, když odstoupili stranou a pozorovali, jak koláři naposled přeměřují vůz, přinášejí z hloubi stodoly kola a připravenou střechu, jak berou do ruky nástroje.

„Co?“

„Je to královský dar. Ale kdy by v něm ten šašek vyjel?“

„Když by se potřeboval blýsknout.“

„Nesmysl. Vsadím se, že se mezi těmi dalšími v Yvestově stáji pěkně vyjímal – ale kdo by si ho všiml?“

„Já. A ty, samozřejmě.“

„A my jsme kým?“

„Muži se stylem.“

„No právě. A to Yvest rozhodně není. Já myslím...“

Co myslel, to už Divislav prozradit nestačil.

* * *

Pochodně vzplanuly jasnějším světlem.

Jeden z mužů vykřikl a odskočil od vozu. Druhý se bez hlesu svalil na udusanou hlínu.

„Co se děje?“

„Co to je?“

Vzduch na okamžik zhoustl, potom zavoněl ozónem a zamrazil.

„Nějaká zatracená magie,“ zařval Fawraham. „Nedotýkejte se toho.“

Neměl komu přikazovat, protože všichni, kdo stáli kolem, se poslušni pudu sebezáchovy, hnali pryč ze stodoly.

Kočár se rozezněl tichým tónem, postupujícím rychle kupředu a nabývajícím na hlasitosti.

„Ta potvora se brání!“ vydechl Fawraham, „To jsem ještě neviděl.“

Zvuk prošel kolem, vletěl do dvora a rozezněl okolí.

„Vrata, pane!“

Divislav vyběhl ven, Fawraham ho rychle následoval. Uslyšeli tupý náraz, následovaný skřípěním veřejí.

„Ta závora. Zvedla se sama!“

„Ten vůz!“

Stodolu naplňovala mihotavá modrá záře. Pulsovala, slábla a znovu v plamíncích Eliášova ohně běhala po kočáru.

Zloděj neztrácel duchapřítomnost.

„Všichni pryč. Popadněte ty, co jsou bez sebe, a ven.“

Vyběhli do ulice.

Zvuk, letící ve stále hlasitější vlně, je předstihl. Procházel městečkem, následován třeskotem otevíraných dveří. To bylo nepříjemné. Ještě horší byly plamínky prvních svící a první rozespalé hlasy.

„Rychle k nejbližší bráně!“

„Mají jen jednu,“ upozornil Fawrahama Divislav. „Pevně zavřenou.“

„Doufám, že ne,“ křikl Fawraham, když supěli ulicemi a sráželi se s nic nechápajícími místními občany, vybíhajícími z dokořán rozevřených dveří. Některé se utrhly ze závěsů, jinde se rozlétly i okenice.

Zvuková vlna je předběhla.

Křídla městské brány ležela na zemi, sledována zasmušilým pohledem strážného. Dloubal se v nose a dvojice, která kolem něj proběhla, si ani nevšiml.

Teprve hromový výbuch, přicházející ze středu města, ho donutil zvednout hlavu a ohlédnout se.

Fawraham s Divislavem se otáčet nemuseli.

Věděli přesně, kde epicentrum exploze leží.

* * *

„Tak do dna, kamaráde.“

Tohle byla jiná hospoda, ještě menší a špinavější než ta, v níž před několika dny Fawraham se ztrátou a tak rychle likvidoval svůj podnik. Také na míle vzdálená.

Zloděj kočárů tu léčil žal, nepřestával přitom nadávat na jejich výrobce.

„A tak to pěkně fungovalo. Vozy z Moguntie vozí zadky v Hagsinu, arkondské zase moguntijské. A teď abych to nechal plavat. Nebo si zjednal nějakého čaroděje, aby tu ochranu odstranil. Jenže ten bude drahý, musel bych s cenou nahoru – a pak se to už nevyplatí.“

„Já nemyslím, že to byla ochrana proti krádežím,“ přerušil ho Divislav. „Proč by to otevíralo vrata?“

„Aby to zavolalo majitele, kamaráde. Pěkně mě to vyšplouchlo. Vrazil jsem do té akce všechny peníze. Krásně by se rentovala, kdybych  vůz prodal.“

„Nebyla to obrana,“ opakoval Divislav. „Poslouchej.“

Nenápadně upozornil Fawrahama na muže v uniformě moguntijského posla, který se naléval pivem u vedlejšího stolu. V mezidobích, kdy odtrhl korbel od úst, se dohadoval se dvěma arkondskými obchodníky.

„Ty myslíš, že bych mohl...“ zašeptal Fawraham, „Jako za starých časů? V noci?“

„Poslouchej přece.“

Zbojník ztichl.

Divislav kývl na hostinského, objednal korbel piva a postavil ho před posla.

„Promiň, příteli, že poslouchám cizí hovory, ale byli jsme dlouhý čas v divočině a neznáme žádné novinky. Slyšel jsem, jak vyprávíš o válce v Jižním Hellesu.“

Posel se podíval na korbel, potom na Divislava, přikývl a podrbal se za uchem.

„Ona je to taky čerstvá zpráva a do Moguntie ji přinesl helleský posel včera ráno. Ale nejde o žádnou válku.“

„Jakpak ne,“ skočil mu do řeči jeden z kupců. „Frizzontský emír vytáhl v čele veliké armády na Batru a bojuje pod hradbami.“

„Už jsem ti, Gaspare, říkal, že nebojuje,“ okřikl ho posel. „Já vezu na pláně oficiální – a pravdivou verzi.

„Věc se má tak,“ obrátil se k novým posluchačům: „Že emír skutečně zaútočil na Batru. V hluboké noci. Jenže si k útoku bůhvíproč vybral hlavní bránu. Nejlépe střežené místo. Asi mu přeskočilo.“

„Nebo si myslel, že mu ji někdo otevře,“ rozesmál se Fawraham na celou hospodu. „K popukání.“

* * *

„Vidíš,“ řekl později, když se s Divislavem podpírali na nejisté cestě k postelím: „Zachránili jsme Jižní království. Tak to by nám moh‘ ten starej paprika něco zaplatit, ne?“

„Padesát holí a cejch,“ usoudil přítel. „Máš zase nějaký nový nápad jak přijít k penězům? Abych věděl, kdy se ztratit.“

Fawraham se zastavil a opřel o stěnu.

„Vlastně mám. Nevíš o nějakém čaroději?“ zeptal se po chvíli. „Taková věc se nemá jen tak nechat ležet.“

Divislavovou hlavou prolétla rychlá úvaha.

„Chceš posílat králům dary a pak si jimi nechávat otevírat pokladnice?“

„No, tak tohle mě nenapadlo. Možná by to... ale ne. Mám úplně jiný nápad. Těch kočárů jsem ukradl a prodal docela hodně, takže je čas věnovat se kapsám jejich majitelům jinak. Všechny své někdejší klienty pěkně navštívím a nadnesu jim nebezpečí, jaké jejich vozítkům hrozí. A to by bylo, aby si nepřikoupili magickou ochranu kočáru proti zlodějům jako jsem já.“

Nepodceňujte vzdělání

Velký mág z Shothoggowu zrudl vzteky.

„Já že jsem samolibý nafoukaný idiot? To se mi odvažuješ říct i po tom?“

Před okamžikem vydělil počet lidských bytostí v širokém okolí dvěma, kolem teď nebylo kromě něj živé duše. Jen u nohou se mu plazil had.

„Co myslíš tím: Odvolej, nebo bude zle? Takhle si napříště rozmyslíš nazývat mne, Největšího a Nejmoudřejšího široko daleko, odporným slizkým hadem, ty zatracená užovko. Jen si běž chytat žáby. Třeba mezi nimi bude i nějaká princezna, slepejši!“

Had zvedl hlavu. Zasyčel.

„Nedouk? To říkáš ty, který ani neuměl číst, mně? Že slepýš není had? Co na tom záleží, užovko. Jsou mnohem důležitější znalosti než nějaká zoologie, ty burane. Ovce nebo kráva, na talíři je to jedno. Jdi – totiž plaz se mi k šípku. A pozor na ježky.“

Velký mág se zachechtal.

Plaz si vybral nechráněné místo pod kolenem.

„Au!“

Had se stáhl.

A zachřestil ocasem.

Za tvými zády

Lewis domluvil a tichou minnesotskou nocí se rozlehl bouřlivý smích.

„A to není všecko,“ dodal zarostlý dřevař, když se společnost ztišila: „Jak to šlo den za dnem, tak mě vám ta potvora sežrala všecky sekery, který jsem měl. Na tom place jsem prostě prodělal.“

„Jó, Topůrkáč je strašný zvíře,“ mínil Tony Hlasek. „Ale ne nejhorší. Už jsem vám někdy vyprávěl, jak mě vypek‘ obyčejnej teakettler?“

„To zvíře neznám,“ ozvalo se z druhé strany ohně.

„On ho taky málokdo viděl. Ono je spíš slyšet,“ sděloval moudrosti Hlasek: „A tím mě právě doběh‘. Tehdá jsem ještě nevěděl nic o podivné zvířeně, která v tomhle kraji žije. Hledal jsem práci a chyt‘ se dřevařiny. Táhli jsme zrovna do Wisconsinu spolu s kámošem jménem Brown, hledali jsme nějakou partu, ke které bychom se připojili. Jednu noc táboříme na břehu nějakýho potoka. Noc byla klidná, což o to, ale k ránu se zvedla příšerná mlha. Na krok nebylo vidět. Nechtělo se mi vstávat a tak povídám parťákovi: Bráško, doskoč pro vodu na čaj, já zatím nasbírám něco dřeva. Brown kejvnul a zmizel v mlze. Já se jen převrátil na druhou stranu, kde jsme měli narovnaný dříví od večera, otočím se zpátky a rozdělám oheň. Ale klacků bylo málo a Brown, když se vrátil, na mně oprávněně požadoval, abych se pro něj vydal. Co mi zbejvalo? Zved‘ jsem se a kráčím do mlhy. Nasbíral jsem náruč jakžtakž suchejch klacků a chci se vrátit. Ale kudy? Dopředu bílo, dozadu bílo – já se v tý zatracený mlze ztratil! No, povídám si, zavolej, on se kámoš ozve. Volám – nic. Zkouším to podruhý – nic. Brown asi usnul. Začal jsem ztrácet naději, když najednou slyším bublání. Á, Brownova konvice na čaj, řeknu si. A jdu po sluchu.

Bublání jsem slyšel pořád a Brown nikde. Navíc mám pocit, jakobych se od ohně pořád vzdaloval. Přidám do kroku, potom skoro běžím a pořád slyším zvuk bublající vody. Až se vám najednou mlha rozestoupila a já koukám – stojím na místě, odkud jsme včera ráno vyráželi a v oblaku kouře si to pryč uhání teakettler. On vám vydával zvuk jako když se vaří voda v čajníku!“

Dřevorubci se znovu rozchechtali. Někdo přiložil na oheň a další nechal kolovat novou láhev. Noc se přehoupla do druhé půlky, byla už neděle a nikomu se ještě nechtělo spát. Po dlouhé dřině si chtěli odpočinout.

„Nejhroznější zvíře minnesotskejch lesů je ovšem hidebehind,“ promluvil znovu Lewis, pasovaný spolu s Hlaskem za nejlepší vypravěče večera: „Už jste o něm něco slyšeli?“

„Nojo,“ ozval se Schneider: „Chodí pořád za někým. Tuhle jsem, myslím, jednoho za zády měl. Pořád jakoby mi někdo koukal přes rameno. Ale ať se otáčím, jak se otáčím, nikoho jsem neviděl.“

„Jestli to byl hidebehind, taks měl štěstí,“ mínil Hlasek. „Ta obluda už sprovodila ze světa hodně dřevařů.“

Lewis přikývl, a než spustil jednu ze svých zaručeně pravých historek, dlouze se napil z podané láhve.

„Jó, já viděl snad všecko, ale s hidebehindem bych se potkat nechtěl,“ načal vyprávění: „Ale tuhle mi povídal nějakej Ford, tady McGregor ho zná, že...“

A pokračovalo to dál. Lewis skončil, vzápětí se ujal řeči Hlasek, potom McGregor spustil historku o hranatých vejcích ptáka Gillygaloo a obecenstvo se znovu rozburácelo smíchy.

Lewis si nacpával dýmku, když se k němu naklonil Latimer, dřevařský benjamínek, jehož před několika měsíci vyhodili v Bostonu z lodě a který se pustil nazdařbůh Amerikou, aby živý a kupodivu i zdravý, zakotvil u dřevorubců.

„A vy tomu všemu věříte?“ zeptal se trochu podnapilým hlasem a se zelenáčskou aktivitou, rozhodnut vnést světlo do místního tmářství.

Starý dřevorubec se zasmál.

„Copak ty ses nikdy nesetkal s žádným místním zvířetem, chlapče?“

„Jeleny a králíky jsem zahlíd‘.“ řekl vážně Latimer. Lewis se dal do smíchu.

„Ty můžeš vidět všude. Ale takovýho roperita, nebo rybu Goofang, ty jenom tady.“

„Třeba,“ prohlásil umíněně nováček: „Ale hidebehind je nesmysl.“

Lewisovi začínal lézt na nervy. Nesnášel lidi bez fantazie a ještě méně měl rád zatvrzelé hlupáky.

„Seš ještě moc mladej,“ řekl mu otcovsky a zapálil si dýmku.

Latimer se od něj nafoukle odvrátil.

McGregor mezitím posadil na konec svého příběhu dramatickou tečku a mladík pauzy využil.

„Je to nesmysl,“ pronesl hlasitě. Nevěděl, o čem šla řeč, ale počítal s tím, že byla ze stejného soudku jako předchozí.

„Bojíte se vlastního stínu a tak si musíte vymyslet nějakýho hidebehinda,“ pokračoval. Alkohol, který za večer vypil, mu stoupl do hlavy a nebezpečně ho nabrousil.

Dřevaři se – jak jinak – rozesmáli. Schneider k Latimerovi natáhl ruku s lahví.

„Na, napij se. Udělá ti to čistějc v hlavě.“

„Nechci,“ zavrčel nováček. Potom se zvedl: „Jdu spát. Nebudu poslouchat kecy.“

Lewis vyfoukl oblak dýmu a zašklebil se.

„Dej bacha, abys došel. Nevíš, co se může potloukat kolem.“

Latimer si opovržlivě odplivl a dřevorubci se rozchechtali. Jinému by tohle chování neodpustili, ale zelenáč je bavil. Křičeli za ním, když mizel ve křoví, jímž musel projít k boudám.

Lewis se zvedl rovněž.

„Tebe to taky popadlo?“ zeptal se Schneider.

„Ale ne. Jdu se...“ naznačil otevírání poklopce. Potom se ponořil do tmy a zašel mezi stromy. Hluk od ohně sem zazníval jakoby z dálky. Dřevař se vymočil a chvíli zůstal stát. Poslouchal, jak se opilý Latimer prodírá křovisky. Vzhlédl ke korunám stromů.

Co on může vědět o fantazii, která zrodila ryby, jež létají, hnízdí na stromech a bojí se vody? O ptáku s jedním křídlem, kroužícím stále dokola, o opeřencích, létajících pozadu, protože je nezajímá kam letí, ale kde byli?

Nováček polohlasně nadával, slovům nebylo rozumět. Lewis se usmál. Co jiného by si měli vyprávět u ohně? O těžkých životních osudech? O tvrdé práci, jíž mají plné zuby? Od té chtějí přeci aspoň na chvíli utéct.

Vymýšlet si je snadné, ale krásně si vymýšlet... Vypravěči bývá odměnou lidsky dobrosrdečný smích, i když se občas najdou taková Latimeři, nebo ti, kteří naopak všemu věří.

Ono by to vlastně nebylo špatné, kdyby ta zvířata existovala, pomyslel si Lewis. Aby i Latimeři na chvíli uvěřili.

Najednou to moc chtěl. A najednou věděl, že to jde.

Kolem vrcholku stromu, u něhož stál, kroužil temný stín jednokřídlého ptáka Pinnacle Grouse. Z křoví zabublal teakettler, někde tmou se plížil topůrkáč, aby si pochutnal na odložených sekerách. V potoce, protékajícím kolem tábora se pozpátku proháněly ryby goofang.

A za Latimerem se plíží hidebehind, napadlo dřevorubce. Když nevěří, tak ať pozná, zasmál se. Strčil ruku do kapsy a nahmatal hrací kostky, vyrobené z uvařených hranatých vajec ptáka Gillygaloo.

Přivřel oči, aby mohl lépe vnímat tu prazvláštní atmosféru okamžiku, kdy je všechno možné. Teakettlerovy zvuky, šustot křídel ryb Upland Trouts, šumění větru, hlas vypravěče od ohně, zvuky přírody, Latimerův výkřik...

Trhl sebou. Otevřel oči.

Všechno bylo pryč. Zatracený chlap!

O něco zakopne a probudí mě.

Povzdechl si a vrátil se k ohni. Cestou si vybavoval prchavé okamžiky, strávené v zemi Fantazie. Ten Latimer by opravdu zasloužil...

Usedl na své místo, přijal poloprázdnou láhev, napil se a rychle vylovil z hlavy příběh o dřevařském zelenáči, který pro neznalost poměrů prodělal i kalhoty. Do hlavy se mu pořád loudil Latimerův výkřik.

Jeden po druhém pak odcházeli dřevorubci spát, aby se probudili do nedělního dopoledne, sice s kocovinou, zato příjemně odpočatí. K obědu se sešli všichni.

Až na Latimera, jehož od noci nikdo neviděl.

Síla fantazie může být někdy velká.

A hidebehind už sežral spoustu dřevařů.Za tvými zády

Lewis domluvil a tichou minnesotskou nocí se rozlehl bouřlivý smích.

„A to není všecko,“ dodal zarostlý dřevař, když se společnost ztišila: „Jak to šlo den za dnem, tak mě vám ta potvora sežrala všecky sekery, který jsem měl. Na tom place jsem prostě prodělal.“

„Jó, Topůrkáč je strašný zvíře,“ mínil Tony Hlasek. „Ale ne nejhorší. Už jsem vám někdy vyprávěl, jak mě vypek‘ obyčejnej teakettler?“

„To zvíře neznám,“ ozvalo se z druhé strany ohně.

„On ho taky málokdo viděl. Ono je spíš slyšet,“ sděloval moudrosti Hlasek: „A tím mě právě doběh‘. Tehdá jsem ještě nevěděl nic o podivné zvířeně, která v tomhle kraji žije. Hledal jsem práci a chyt‘ se dřevařiny. Táhli jsme zrovna do Wisconsinu spolu s kámošem jménem Brown, hledali jsme nějakou partu, ke které bychom se připojili. Jednu noc táboříme na břehu nějakýho potoka. Noc byla klidná, což o to, ale k ránu se zvedla příšerná mlha. Na krok nebylo vidět. Nechtělo se mi vstávat a tak povídám parťákovi: Bráško, doskoč pro vodu na čaj, já zatím nasbírám něco dřeva. Brown kejvnul a zmizel v mlze. Já se jen převrátil na druhou stranu, kde jsme měli narovnaný dříví od večera, otočím se zpátky a rozdělám oheň. Ale klacků bylo málo a Brown, když se vrátil, na mně oprávněně požadoval, abych se pro něj vydal. Co mi zbejvalo? Zved‘ jsem se a kráčím do mlhy. Nasbíral jsem náruč jakžtakž suchejch klacků a chci se vrátit. Ale kudy? Dopředu bílo, dozadu bílo – já se v tý zatracený mlze ztratil! No, povídám si, zavolej, on se kámoš ozve. Volám – nic. Zkouším to podruhý – nic. Brown asi usnul. Začal jsem ztrácet naději, když najednou slyším bublání. Á, Brownova konvice na čaj, řeknu si. A jdu po sluchu.

Bublání jsem slyšel pořád a Brown nikde. Navíc mám pocit, jakobych se od ohně pořád vzdaloval. Přidám do kroku, potom skoro běžím a pořád slyším zvuk bublající vody. Až se vám najednou mlha rozestoupila a já koukám – stojím na místě, odkud jsme včera ráno vyráželi a v oblaku kouře si to pryč uhání teakettler. On vám vydával zvuk jako když se vaří voda v čajníku!“

Dřevorubci se znovu rozchechtali. Někdo přiložil na oheň a další nechal kolovat novou láhev. Noc se přehoupla do druhé půlky, byla už neděle a nikomu se ještě nechtělo spát. Po dlouhé dřině si chtěli odpočinout.

„Nejhroznější zvíře minnesotskejch lesů je ovšem hidebehind,“ promluvil znovu Lewis, pasovaný spolu s Hlaskem za nejlepší vypravěče večera: „Už jste o něm něco slyšeli?“

„Nojo,“ ozval se Schneider: „Chodí pořád za někým. Tuhle jsem, myslím, jednoho za zády měl. Pořád jakoby mi někdo koukal přes rameno. Ale ať se otáčím, jak se otáčím, nikoho jsem neviděl.“

„Jestli to byl hidebehind, taks měl štěstí,“ mínil Hlasek. „Ta obluda už sprovodila ze světa hodně dřevařů.“

Lewis přikývl, a než spustil jednu ze svých zaručeně pravých historek, dlouze se napil z podané láhve.

„Jó, já viděl snad všecko, ale s hidebehindem bych se potkat nechtěl,“ načal vyprávění: „Ale tuhle mi povídal nějakej Ford, tady McGregor ho zná, že...“

A pokračovalo to dál. Lewis skončil, vzápětí se ujal řeči Hlasek, potom McGregor spustil historku o hranatých vejcích ptáka Gillygaloo a obecenstvo se znovu rozburácelo smíchy.

Lewis si nacpával dýmku, když se k němu naklonil Latimer, dřevařský benjamínek, jehož před několika měsíci vyhodili v Bostonu z lodě a který se pustil nazdařbůh Amerikou, aby živý a kupodivu i zdravý, zakotvil u dřevorubců.

„A vy tomu všemu věříte?“ zeptal se trochu podnapilým hlasem a se zelenáčskou aktivitou, rozhodnut vnést světlo do místního tmářství.

Starý dřevorubec se zasmál.

„Copak ty ses nikdy nesetkal s žádným místním zvířetem, chlapče?“

„Jeleny a králíky jsem zahlíd‘.“ řekl vážně Latimer. Lewis se dal do smíchu.

„Ty můžeš vidět všude. Ale takovýho roperita, nebo rybu Goofang, ty jenom tady.“

„Třeba,“ prohlásil umíněně nováček: „Ale hidebehind je nesmysl.“

Lewisovi začínal lézt na nervy. Nesnášel lidi bez fantazie a ještě méně měl rád zatvrzelé hlupáky.

„Seš ještě moc mladej,“ řekl mu otcovsky a zapálil si dýmku.

Latimer se od něj nafoukle odvrátil.

McGregor mezitím posadil na konec svého příběhu dramatickou tečku a mladík pauzy využil.

„Je to nesmysl,“ pronesl hlasitě. Nevěděl, o čem šla řeč, ale počítal s tím, že byla ze stejného soudku jako předchozí.

„Bojíte se vlastního stínu a tak si musíte vymyslet nějakýho hidebehinda,“ pokračoval. Alkohol, který za večer vypil, mu stoupl do hlavy a nebezpečně ho nabrousil.

Dřevaři se – jak jinak – rozesmáli. Schneider k Latimerovi natáhl ruku s lahví.

„Na, napij se. Udělá ti to čistějc v hlavě.“

„Nechci,“ zavrčel nováček. Potom se zvedl: „Jdu spát. Nebudu poslouchat kecy.“

Lewis vyfoukl oblak dýmu a zašklebil se.

„Dej bacha, abys došel. Nevíš, co se může potloukat kolem.“

Latimer si opovržlivě odplivl a dřevorubci se rozchechtali. Jinému by tohle chování neodpustili, ale zelenáč je bavil. Křičeli za ním, když mizel ve křoví, jímž musel projít k boudám.

Lewis se zvedl rovněž.

„Tebe to taky popadlo?“ zeptal se Schneider.

„Ale ne. Jdu se...“ naznačil otevírání poklopce. Potom se ponořil do tmy a zašel mezi stromy. Hluk od ohně sem zazníval jakoby z dálky. Dřevař se vymočil a chvíli zůstal stát. Poslouchal, jak se opilý Latimer prodírá křovisky. Vzhlédl ke korunám stromů.

Co on může vědět o fantazii, která zrodila ryby, jež létají, hnízdí na stromech a bojí se vody? O ptáku s jedním křídlem, kroužícím stále dokola, o opeřencích, létajících pozadu, protože je nezajímá kam letí, ale kde byli?

Nováček polohlasně nadával, slovům nebylo rozumět. Lewis se usmál. Co jiného by si měli vyprávět u ohně? O těžkých životních osudech? O tvrdé práci, jíž mají plné zuby? Od té chtějí přeci aspoň na chvíli utéct.

Vymýšlet si je snadné, ale krásně si vymýšlet... Vypravěči bývá odměnou lidsky dobrosrdečný smích, i když se občas najdou taková Latimeři, nebo ti, kteří naopak všemu věří.

Ono by to vlastně nebylo špatné, kdyby ta zvířata existovala, pomyslel si Lewis. Aby i Latimeři na chvíli uvěřili.

Najednou to moc chtěl. A najednou věděl, že to jde.

Kolem vrcholku stromu, u něhož stál, kroužil temný stín jednokřídlého ptáka Pinnacle Grouse. Z křoví zabublal teakettler, někde tmou se plížil topůrkáč, aby si pochutnal na odložených sekerách. V potoce, protékajícím kolem tábora se pozpátku proháněly ryby goofang.

A za Latimerem se plíží hidebehind, napadlo dřevorubce. Když nevěří, tak ať pozná, zasmál se. Strčil ruku do kapsy a nahmatal hrací kostky, vyrobené z uvařených hranatých vajec ptáka Gillygaloo.

Přivřel oči, aby mohl lépe vnímat tu prazvláštní atmosféru okamžiku, kdy je všechno možné. Teakettlerovy zvuky, šustot křídel ryb Upland Trouts, šumění větru, hlas vypravěče od ohně, zvuky přírody, Latimerův výkřik...

Trhl sebou. Otevřel oči.

Všechno bylo pryč. Zatracený chlap!

O něco zakopne a probudí mě.

Povzdechl si a vrátil se k ohni. Cestou si vybavoval prchavé okamžiky, strávené v zemi Fantazie. Ten Latimer by opravdu zasloužil...

Usedl na své místo, přijal poloprázdnou láhev, napil se a rychle vylovil z hlavy příběh o dřevařském zelenáči, který pro neznalost poměrů prodělal i kalhoty. Do hlavy se mu pořád loudil Latimerův výkřik.

Jeden po druhém pak odcházeli dřevorubci spát, aby se probudili do nedělního dopoledne, sice s kocovinou, zato příjemně odpočatí. K obědu se sešli všichni.

Až na Latimera, jehož od noci nikdo neviděl.

Síla fantazie může být někdy velká.

A hidebehind už sežral spoustu dřevařů.

JEZDCI NA VLNÁCH SVĚTLA

ilustrace na obálce Krishnacreations | Dreamstime.com

http://www.fext.cz 2013

toto vydání: listopad 2015

(Bibliografická data)

Ostrý obraz, čistý zvuk

napsáno v lednu 1984, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v srpnu 2004

Prostě smůla

napsáno v listopadu 2006, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v listopadu 2006

Jezdci na vlnách světla

napsáno v prosinci 2004, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v únoru 2005

A jaké je to u vás?

Napsáno v srpnu 1995, poprvé v Gejzíru 1-2-/98

Vůz pro krále

napsáno v srpnu 2003, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v květnu 2004

Nepodceňujte vzdělání

napsáno v prosinci 2003, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v únoru 2004

Za tvými zády

napsáno v říjnu 1992, poprvé vyšlo v Rodokapsu č. 2/1993

Brilantní dedukce

napsáno v srpnu 1998, poprvé vyšlo v Rodokapsu č. 41/1999

Hlavolam

napsáno v únoru 1984, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v září 2001

Opravdu to chcete?

napsáno v prosinci 2007, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v prosinci 2007

Nezlobte dědečka

napsáno v červnu 2006, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v září 2006

Tíha zodpovědnosti

napsáno v červenci 1991, poprvé vyšlo v Táborských listech 7.3.1996

Pod zemí

napsáno v květnu 2000, poprvé vyšlo v Sardenu 8.8.2000

Vždy, když někam pospícháš

napsáno v říjnu 1987, poprvé vyšlo v Táborských listech 1.2.1996

Člověk člověku...

napsáno v prosinci 2004, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v dubnu 2005

Perpetuum mobile

napsáno v březnu 1985, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v únoru 2007

Král a moucha

napsáno v květnu 1997, poprvé vyšlo v Salonu č. 33 (18.9.1997)

Ironie osudu

napsáno v říjnu 1991, poprvé vyšlo v Ikarii č. 4/1993

Osud bohů*

napsáno v dubnu 2007, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v dubnu 2007

Mravenci

napsáno v prosinci 2005, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v květnu 2006

TO

napsáno v listopadu 1991, poprvé vyšlo v Rodokapsu č. 13/1993

Ach ty starosti

napsáno v lednu 1991, poprvé vyšlo v Táborských listech 26.10.95 jako Starosti budoucnosti

Bajka o vzdělaném beránkovi

napsáno v lednu 2006, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v únoru 2006

Speciální schopnosti

napsáno v srpnu 2005, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v srpnu 2005

Tarcitovy husy

napsáno v březnu 1991, poprvé vyšlo v Gejzíru č. 11/1996

Hlubiny líné mysli

napsáno v roce 1986, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v březnu 2008

Rodinné vztahy

napsáno v červnu 2007, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v červnu 2007

Praktické využití

napsáno v květnu 2007, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v květnu 2007

Bludný kořen

napsáno v červnu 2002, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v říjnu 2002

Úskok

napsáno v říjnu 1987, poprvé vyšlo v Rodokapsu č. 7/1991

Afroditin dar

napsáno v listopadu 1991, poprvé vyšlo v Sardenu 8.8.2000

Labužníci

napsáno v červnu 1996, poprvé vyšlo v Sardenu 8.8.2000

Chytit zlatou rybku

napsáno v prosinci 1984, poprvé vyšlo v Rodokapsu č. 26/1998

Na poslední chvíli

napsáno v červenci 2007, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v srpnu 2002

Jistota příběhu

napsáno v červnu 2001, poprvé vyšlo v Morphu, únor 2002

Trest

napsáno v lednu 2002, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v říjnu 2002

Nejkrásnější dar

napsáno v únoru 2008, poprvé na veřejnosti na Bezejmenné stránce v únoru 2008

z pera tohoto autora také vzešlo:

Nesnáze v čase

Pilot kosmického náklaďáku Piet Corian se ztratil v minulosti. Podaří se mu vrátit zpět?

Víra z kamene a srdce z kovu

Další dobrodružství Pieta Coriana, tentokrát se zajímavým nákladem

Hvězdodrap

Město pod jednou střechou, lidé a roboti, a jak se zdá: „něco nekalého ťuká“

Černá věž

Před lety odešel čaroděj Alfirk do exilu našeho světa. Dlouhé roky žil v klidu a na svůj původní domov téměř zapomněl. Jenže se stalo něco, co oba světy na krátký okamžik spojilo. Došlo k únosu, na první pohled nelogickému: co může nabídnout Země jiným světům? Možná jde o banalitu, možná jde o víc.

Zmizení doktora Fausta

Rádobyvtipná téměř detektivka o ztraceném spisovateli a celé řadě pátračů

Není nocí bez Měsíce

Sbírka fantasy povídek, odehrávajících se  v době současné i nedávno minulé

Tenhle byl taky dobrej...

Sto plus jeden (a několik dalších coby prémie) letitých vtipů, převyprávěných ve prospěch autorových vlastních postav.

Dewan a princezna Soonar

Galaktická říše se ocitá na okraji ekonomické propasti, kníže Giokond na okraji psychického zhroucení; ztratila se mu dcera. Za účelem jejího nalezení si najal hrdinu. Pravda, trochu poznamenaného ztrátou paměti, ale ono to nějak dopadne.

Jezdci na vlnách světla

Třicet sedm krátkých a velmi krátkých nejen vědeckofantastických povídek

Bouřlivé duny

Šarkon je zapadlá pouštní planeta, kde si v klidu lebedí několik desítek vojáků ve vojenských depozitních skladech. Až jednoho dne obdrží zásilku, která je uložení poněkud nevhodná. A která se ani sama uložit nechce, právě naopak...

V tom domě straší

Dvacet šest  více či méně fantastických povídek

Kukačka, pták kouzelný

O funkci kukačky ve starých českých pověstech a pověrách, s přihlédnutím k okolním i vzdálenějším národům

Jak přišel svět na svět

Jak si lidé z různých končin planety Země představovali stvoření světa? Různě. V této knize je shrnuto více než sto padesát pověstí, evropskými počínaje, přes Asii, obě Ameriky a Tichý oceán až ke kolébce lidstva, Africe.

Putování za vodníky

Pokud by se volila nejpopulárnější nadpřirozená bytost českého folklóru a pohádek, dostal by na některé z medailových míst, ne-li přímo na vrchol, dozajista vodník. Nebýval to jen popletený pajda, mlaskající své brekeke. Nebyl ale ani bez zbytku a odvolání zlý, aspoň ne obvykle. Potměšilý, prchlivý a nevyzpytatelný, to ano. Silný a nelítostný také. Choval se zkrátka jako element, který představoval.

Seznamme se s hastrmanem, jak si ho kdysi Čechové představovali. A vydejme se i na pouť za hranice a projděme  svět, neboť voda má své nadpřirozené obyvatele všude.

Table of Contents

Ostrý obraz, čistý zvuk

Prostě smůla

Jezdci na vlnách světla

A jaké je to u vás?

Vůz pro krále

Nepodceňujte vzdělání

Za tvými zády

Brilantní dedukce

Hlavolam

Opravdu to chcete?

Nezlobte dědečka

Tíha zodpovědnosti

Pod zemí

Vždy, když někam pospícháš

Člověk člověku...

Perpetuum mobile

Král a moucha

Ironie osudu

Osud bohů*

Mravenci

TO

Ach ty starosti

Bajka o vzdělaném beránkovi

Speciální schopnosti

Tarcitovy husy

Hlubiny líné mysli

Rodinné vztahy

Praktické využití

Bludný kořen

Úskok

Afroditin dar

Labužníci

Chytit zlatou rybku

Na poslední chvíli

Jistota příběhu

Trest

Nejkrásnější dar