Václav Kučera

ITALSKÁ DOVOLENÁ,

aneb, jak jsme se pořád divili.

Tribun EU

2015

© Václav Kučera, 2015

Budou-li se vám zdát některé osoby a příběhy známé a povědomé, děje se to jenom proto, že máte shodné zážitky a podobné přátele. Nic víc v tom nehledejte. Všechno je jinak fikce a umělecká licence autora.

ODJEZD

Psalo se prvního července Léta Páně 1991 a já a mých pět přátel jsme se poprvé v životě vydali do kapitalistické ciziny na sedmidenní dovolenou. Poukaz zněl: BIBIONE – ITÁLIE – 2500 Kč.

Tuto částku jsme uhradili z různých zdrojů; někdo si půjčil, někdo prodal část svého majetku, za někoho to zaplatili rodiče a někdo to dokonce našetřil z vlastních zdrojů, což při tehdejších mzdách kolem dvou tisíc korun hrubého měsíčně nebylo nijak lehké.

Sraz jsme si stanovili na šestnáctou hodinu u garáží před paneláky v Rožmetále pod Třemošnou, a pak nás starý Holman měl odvézt autem do Příbrami, odkud už vyjížděl dálkový autobus směr – Itálie.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Je za pět minut čtyři hodiny odpoledne a u garáží stojím sám. Konečně někdo jde. Je to Luboš Holman, kluk toho pána, co má zajistit naší dopravu na shromaždiště.

„Čau Vendy,“ pozdraví, když dorazí.

„Kde máš fotra…?“ odpovím, aniž bych přivítání opětoval.

„Nevim, nebyl jsem dva dni doma, ale neboj, na taťku je spoleh.“

Luboš ještě do včerejška nosil sádru na noze až nad koleno, ale poněvadž si dovolenou nechtěl nechat ujít, tak mi ráno volal, že se ožral v hospodě ve Vyšíně a po půlnoci si jí sám rozbitým půllitrem rozřízl a sundal. Luboš je střízlivý docela tichý hoch, ale s prvním požitým promilem alkoholu se z něj stává divočák sršící energií, ovládající hru na všemožné nástroje, ale hlavně playboy, s nikdy nekončícím apetitem na provozování sexuálních hrátek s jakýmikoli druhy žen.

„Máš sebou nějaký prachy…?“ otáže se mne, když na něj delší dobu stále vyjukaně zírám.

„No to je snad jasný! Mám sebou padesát marek, šetřil jsem na ně tři měsíce a ještě jsem musel prodat celtu na stan…,“ odseknu mu pohoršeně.

„Dobrý – já nemam nic. Naši mi zaplatili zájezd a koupili jídlo na tejden, a za tu pětistovku, co mi dali na útratu, jsem urovnal alimenty a koupil dva litry Ferneta, aby bylo veselo v autobuse. Chápeš, že víc sem po nich chtít nemoh…,“ svěří se mi nevzrušeně zase on, jakým finančním zázemím oplývá.

„Nemůžeš ject do Itálie bez peněz, co když se ti něco stane?“ ihned vyjíknu.

„Mně se nic nestane, a když, tak mi snad pučíš né – víš, že ti to vrátím.“

A tak je to vždycky. Samozřejmě že mu půjčím, přijde-li na to, protože Luboš peníze nikdy neměl a nejspíš ani nikdy mít nebude, a kdyby se dostal do nějakého průseru, stejně bych ho z něj musel vysekat zase já, takže mi ani nic jiného nezbývá, než ho založit, kdykoli si umane. A o tom, že by mi nějakou tu korunu vrátil, nemůže být také ani řeč; třeba poslední peníze co mi dlužil, jsem mu raději odpustil jako svatební dar, když se podruhé ženil, než bych je z něj donekonečna vymáhal.

„Za mnou jde Bandaska,“ mění hovor, „… má sebou dva kufry, vsadím se, že ve vobouch má žrádlo, schválně jsem dělal, že ho nevidím, abych mu nemusel pomáhat. Kdyby mě zmerčil někdo od nás z hospody, jak se mu s nima dřu, nevydržel bych tam.“

Poslední dobou pozoruji, že stále více kamarádů z dětství mění slova „u nás doma“ za „u nás v hospodě“. No nic.

„A kde máš jídlo ty?“ ptám se, když ho vidím stát jen tak v džínách a krátkém bílém triku s malým poloprázdným baťůžkem na zádech – s takovým, co nosí mamka nebo taťka sebou, když jdou v neděli s dětmi na koupaliště za barák a mají v něm svačinu.

„V batohu asi né….“

„A kde máš teda věci na sebe?“

„Hele, jedeme snad do Itálie a ne na Aljašku,“ odsekne mi Luboš nyní už skoro nakvašeně, protože té mé výzvědné služby začíná mít nejspíš dost.

„Ty vole, ty nemáš ani nic sebou?“ jdou na mne z něj mrákoty.

„Plavky mám v kapse,…. pučil mi je soused, asi mi budou malý!“ vytahuje se, ačkoli se snaží mluvit k věci.

„A co třeba osobní hygienu, nebo holení…?“ dotírám dál.

„Co se sakra furt staráš…? Si snad moje máma? Jedu si kruci užívat na dovolenou,… ne někam na trestní tábor!“ a obličejem i celým tělem mi dává na vědomí, že se mnou už skutečně není k vydržení.

Nevěřícně kroutím hlavou, rozrušen kamarádovým přístupem k dlouho plánovanému zahraničnímu pobytu, čehož si on všimne, a tak mi po chvíli přeci jen dovysvětlí: „…Fousy mi nerostou, zuby si nečistím – stejně je mám zkažený a mejdlo maj snad na každým hotelu né?“

Nechápu, že mne tak samozřejmá věc nenapadla samotného - vždyť je to tak prosté. Jo Luboš, ten to má v hlavě srovnané, ten se ve světě jen tak neztratí.

Na radniční věži bijí celou, když přikvačí již ohlášený Miloš Zoul, přezdívaný Bandaska. Mladý muž, který je sice stejně zakrslý jako Luboš, ale jeho postava se od celkově vychrtlého kamaráda výrazně liší. Milošova tělesná schránka už na první pohled působí jaksi nevyrovnaně a nepoměrně. Na jeho zaprcatělých hubených nožkách se nachází velké, sádelnaté tělo, z kterého zase nahoře jako větve vyrůstají štíhlé nedorostlé ruce. Luboš vždycky říká, že má tak krátké ruce, že si nedosáhne ani na péro. Ke všemu nosí Milda pořád takový zajímavý výraz v obličeji, něco takového, jako by pořád cítil hovno - nebo tak něco. Má tak zvláštně ošpulené rty a nos tak trochu povytažený nahoru, že kdo ho nezná, nebo není na něj zvyklý, musí si myslet, že je mu pořád blbě. Miloš má ještě jednu ne až tak běžnou vlastnost,……. no vlastnost, spíš takovou zajímavost. Neumí říkat „R“. Ráčkuje tím specifickým chrčivým způsobem, jako náš pan prezident Havel. Možná se mi to zdá – nevím – ale Milda ke všemu abnormálně používá slova, které tuto souhlásku obsahují, když si speciálně libuje ve sprostých výrazech.

„NazdááRR kRRávové,“ pozdraví, jak položí zavazadla na zem, „…kolikRRát ste se včeRRa zase vožRRali…?“ a rozmluví se.

„Sou prázdniny, kdy jindy máš chlastat,“ odsekne mu Luboš.

„KuRRva, kde jsou všichni, už sou štyRRy…?“ přejde Milda takto Lubošovo vysvětlení a blahosklonně se rozhlédne po městě.

„V pŔŔdeli asi,“ napodobí Lubo jeho dikci, „…sám se přibelhá akorát a bude něco kecat.“

Luboš je asi ještě naštvaný, jak jsem se ho tak blbě vyptával, a kromě toho nemá Miloše moc rád. On je sice v jádru hodný kluk, ale jak by řekla moje babička, je to takový spořivý a shánčlivý chlapec,….. jenže pro nás vrstevníky, kousek přes dvacet, je prostě škrťák a nedožera, na což je zvlášť Luboš háklivý.

Naši další výměnu názorů přeruší až zvláštní zvuk. Slyšíme, jak někdo v dáli přetáčí cirkulárku nebo tůruje motor.

„To bude táta...,“ ohlásí Luboš otce.

A má pravdu. Zpoza paneláků se vyřítí se svou bílou Škodou stodvacet GLS náš přepravce.

Přestože Lubošovi je nějakých čtyřiadvacet, jeho otci běží hodně nad šedesát. Jestli mě paměť neklame, možná mu bude v listopadu dokonce sedmdesát, ale za to bych ruku do ohně nedal. Blbě slyší a místo brýlí má dva obrovské popelníky; ale vozem jezdí rád a skoro všude, jenomže vždycky jenom sám. Luboš říkal, že se s ním všichni cizí bojí sednout do auta, protože je trochu popletený - ale asi přehání, protože kdyby to byla skutečně taková hrůza, nenechali by mu přeci řidičák.

Ohlášené auto zatím malým drcnutím přeskočí obrubník, na chodníku vystřihne kristiánku, těsně vedle nás zašlajfuje až se zvedne prach - a téměř okamžitě vystoupí z oparu nastrojený řidič.

„Tak co, ste všichni…?“ zeptá se klidně starý Holman, hned co se usadí zvířený písek a mour a zjevíme se mu, aniž by se třeba podivil nad tím, že je nás půlka, nebo že jeho syn nemá sádru, osmačtyřicet hodin nebyl doma, je oblečen, jako by šel naproti do krámu a místo napěchovaného zavazadla má na zádech půjčený splasklý batoh.

Ti dva - otec a syn - se totiž dobře a už hodně dlouho znají, a tak je u sebe jen tak něco nepřekvapí. Někdo mi vyprávěl, že když chtěl jednou starý Holman ve společném příbytku malovat a požádal syna o pomoc, tak on, místo aby zůstal doma a byl čerstvý a odpočatý na zítřejší práci, celou noc někde prochlastal a ráno v sedm hodin, když dorazil z flámu, byl už tak vysílen, že místo pracovního výkonu rovnou upadl za prahem v kuchyni do alkoholického bezvědomí a nešlo s ním pohnout. Klidný otec ho normálně obalil igelitem jako jiný nábytek, vymaloval si sám, potom slídovou plachtu zase složil, vytřel okolo syna a bylo hotovo.

Ve čtvrt na pět jsme tu stále jenom tři.

„No neřikej, že nepojedou…“ nahlas přemýšlím.

„Jó,… dneska RRáno mi volal LiboRR, že s FRRenkým přijdou o něco dýl, pRRotože ten kRRetén FRRenký zapomněl, že má pRRopadlej pas, tak si jeli spolu ho RRychle pRRodloužit a pRRej bude hotovej až před štvRRtou…,“ jakoby nic prohodí Milda.

„To si to nemoh říct dřív Banďáku, takhle se tady zbytečně nervujem,“ téměř souběžně vylítnu.

„Je blbej!“ poznamená na vysvětlenou Luboš.

„Já na to kuRRva ani nevzdych, já sem z tý štRReky někam do TRRamtáRRie tak neRRvózní, že se pořád pRRobíRRám myšlenkama, jestli sem do pRRdele na něco nezapomněl,“ málem plačky se mi omlouvá Milda.

„Hele, to nemá cenu čekat, stejně bysme se všichní do auta s těma Bandaskovejma kuframa nevešli. Já pojedu zatím s Lubošem, vezmeme všechny bágly co tu sou, vyzvedneme po cestě Jardu, ty tu Mildo počkáš na ty dva, a pak vás na votáčku přiveze za námi tady pan Holman, snad do tý doby přijdou,“ rozhodnu téměř vůdcovsky, a protože se ani od nikoho nedostaví žádných námitek, můžeme můj plán začít uskutečňovat.

Za dvě minutky máme naloženo a i posádka je připravena vystartovat na trať.

Dva kilometry od Rožmetálu se rozprostírá vesnice Vracovice a tam na nás má čekat u hospody náš jediný přespolní kamarád Jarda Hovorka. Už z dálky ho vidíme. Je přesný - na rozdíl od těch dvou pitomců.

Jarda byl před vojnou inteligentní, kučeravý hezoun, ale dva roky po základní vojenské službě se z něj stal díky holdování pivu a vyznávání tělesně zahálčivého a rozkošnického života kudrnatý otylec na ixových nožkách, který přemýšlí jenom o tom, jak dostát svým potřebám a nutkáním. A aby tyto dvě pro sebe primární záliby co nejefektivněji spojil, poznal, že musí svůj zájem - jak duševní tak i fyzický - přeorientovat na ženy středního věku, lépe řečeno životními kotrmelci prošlé paničky.

Jarda tak vyhledává nespokojené a zhrzené manželky, které se rády vykecávají a řeší své nesmyslné problémy na veřejnosti a ve společnosti; vždycky je vyslechne, někdy poradí, jindy polituje, ale hlavně pochopí - a ony mu pokaždé za kratší či delší čas podlehnou. Někdy se mi dokonce zdá, že se už dostal do takového stádia, že ty ženy samy svým nějakým šestým, zneuznalým smyslem vycítí, že právě jemu se mohou svěřit a on jediný ocení jejich starosti s praním, vařením, zlobivými dětmi a opilým manželem, a nadšeně a rádi se mu oddávají. Tento koníček mu vyplňuje skoro všechen volný čas a my ho proto přezdíváme Filosof. Baví ho to.

„Čaauů,“ zahaleká Jarda, když starý Holman zastaví vedle něj tak, že musí o půl metru uskočit dozadu, aby mu nepřejel chodidla.

„Čau, sedej,“ odpoví zepředu pootevřeným okénkem za všechny Luboš.

„Hele, kam mám dát baťoh…?“ na chvíli Jarda zrozpačití, když rozrazí zadní dveře a nahlédne do skoro přeplněného prostoru mou maličkostí a dvěma Bandaskovými naštosovanými loďáky.

„Jo tati, otevři, prosim tě, Jardovi kufr,“ požádá flexibilně syn otce.

Starý Holman otevře motor a čeká.

„Tati,…. řek sem kufr - né motor,“ napomene ho posléze synátor, aby zbytečně neprotahoval interval, než se pod udivenými pohledy cestujících sám řidič dovtípí.

„Ty se navotravuješ, vždyť si ten bágl moh nechat na zádech…,“ vzteká se vždycky Lubošův taťka, když nemá pravdu, nebo něco splete. Přesto svůj malý renonc mžikem napraví a my po stejně rychlém přeskupení osob a materiálu, můžeme pokračovat v jízdě.

Mlčíme. Starý Holman přetáčí dvojku a jede na ní snad osmdesát. Já s Jardou na zadní sedačce na sebe potichu pomrkáváme a nechápeme. Luboš vpředu na sedadle si klidně prohlíží okolní krajinu. Už na trojku za vesnicí doháníme Avii plně naloženou železnými trubkami, s červeným praporkem na té nejdelší vyčuhující z korby, a od té doby se jí držíme téměř na dotek, že chvílemi se bojíme, aby nám ta roura s hadrem nerozštípla přední sklo.

Možnost předjíždění končí a před námi vybíhá mírné stoupání a na konci horizont. Samozřejmě plná čára, protože tady by předjížděl jenom ďábel nebo sebevrah; absolutně nemůžete vědět, kdy vám tam něco vyjede. Starý Holman hází blinkr doprava, jakoby chtěl odbočovat někam do polí, a chystá se Avii zleva přelétnout.

„To snad ne!“ vykřiknu a zabořím se mnohem více do sedadla.

Někdo mě chytá za ruku… Kouknu na Jardu a ten se s vytřeštěnýma očima a otevřenou pusou křečovitě drží mé paže.

Dostáváme se vedle Avie a celé dlouhé stoupání to kalíme vedle ní. Teprve když přejedeme horizont, starý Holman vítězí a pomalu se řadí před náklaďák. Jarda neustále svírá mou dlaň a naprázdno polyká. „Ty vole….,“ vyleze z něj asi po sto metrech, „ ..moh nás zabít.“ Já si otírám náhle zborcené čelo a při tom pozoruji Luboše, jak si bez známky nejmenšího vzrušení dál prohlíží zemědělskou výsadbu kolem cesty.

Za vesničkou Láz míjíme starý rozpadlý barák, na němž je napsáno „Husův dům“, a jako náhodou vedle něj v polích chátrá malá šibenice ze dřeva. Aby řeč nestála, a abychom se také trochu odreagovali od zážitků z předjíždění, plácnu: „Hele, Husův dům, ….co se tady asi stalo…?“

„Tady byl upálenej Mistr Jan Hus,“ okamžitě reaguje Luboš a po jeho melancholii není ani památky.

„To spíš asi támhle, jak je ta šibenice, v tý voranici…,“ přiloží i Jarda své polénko historických znalostí do rozbíhající se konzultace.

„V tom baráku byl přeci vězněnej….!“ očividně zasáhne problematika skonu velkého českého myslitele i dosud zdrženlivého řidiče Holmana, varujícího se zatím jakýchkoli rozptylujících podnětů a plně se soustředící výhradně na jízdu.

Dívám se na všechny jako z jiného světa a nevím, co si mám myslet. Ještě je pár minut poslouchám, jak si mění názory ohledně umučení a posledních chvil jednoho z mála světově proslulých našinců, ale když už jdou postřehy z popravy do neuvěřitelných podrobností, nevydržím to a řeknu: „….. Já myslel, že byl upálenej v Kostnici?“

Jenom maličkou chvilinku je ticho, a pak Luboš s největším nadhledem odpoví: „Nebo tam!“ A vyřízeno, konec debaty.

…. Ano, jsou to moji nejlepší kamarádi – podvědomě se utvrzuji - že neznají základní fakta z naší historiografie, a že pět minut žvanili takové blbosti o církevní a dějinné události, která se vykládá snad už v první třídy základní školy a každoročně je omílána nezávisle na režimu, který zrovna vládne, v televizi i novinách, přece tolik neznamená. Znalost dějepravy nemusí být v lidském charakteru to nejdůležitější - moji drazí přátelé určitě oplývají jinými kvalitními vlastnostmi, jako třeba: ….třebá,….teď jsem to měl na jazyku - snad pracovitostí,…..úctou k rodičům,….nebó……?“

„BACHA CHODEC!“ vyruší mě z přemýšlení výkřik.

„…Ježišmarjá, vždyť vy ste ho škrtnul,“ vracím se do reálu a sleduji Jaroslava, jak v očích s výrazem prchající srny ukazuje za auto na klátící se postavu, kterou jsme právě minuli.

„Co mi leze do cesty,“ zabručí na to řidič, aniž by jinak odtrhl zrak od ubíhající cesty před sebou.

„Pane Holman, dyť von šel normálně za krajnicí, vy jedete úplně za bílou čárou…,“ bohužel nesouhlasí stále vytřeštěný muž na zadní sedačce.

„Přeci nepojedu po prostředku,… jsem ve vesnici ne…,“ odsekne na jeho školometskou výtku znovu sebevědomě přepravce, a mě při tom sporu o výklad silničních pravidel jenom napadne, v kterém roce asi tenhle šofér dělal řidičák…. Moc bych za to nedal, že to bylo ještě než nás zabrali Němci, kdy se jezdilo vlevo a místo blikaček byly šipky, nebo se ukazovalo rukou z okénka.

„Už aby sme tam byli,… von snad vůbec nevidí,“ obrátí se Jarda tentokrát se svým postřehem na mě a je na něm poznat, jak se těší, až už přetneme hranice města Příbrami a přistaneme na shromaždišti zájezdu, a on bude moci opustit tento destrukční vůz.

Málem se mu to i splní, když bez dalších větších komplikací překonáme poslední úsek před katastrem metropole. Jenže já tuším, že ještě všemu není konec; sraz dovolenkářů je totiž před kulturním domem a to je skoro přes půlku zástavby.

„Kluci, musíte mi říct, kudy je to nejlepší, abych si zbytečně nezajížděl,“ rozhlíží se Holman, hned když silnice ztratí jednotnou bázi a jako pramínky se z ní začnou vyplétat různé odbočky, výhybky a odpojení ke stavením a činžákům.

„Já, já, já,…..já vám řeknu,“ hlásí se okamžitě z tandemu aktivně Jarda.

Jedeme mírně z kopce a před námi se zjeví velká světelná křižovatka o třech pruzích na každé straně.

„Kudy teď…?“ optá se řidič mírně na pochybách.

„Teď doleva!“ reaguje bystře mitfára Jaroslav, a je na něm možné opět vypozorovat pučící napětí.

Vjíždíme svižně do křižovatky a na obrovském semaforu nad středem vozovky září červená. Zapírám se v sedačce. Holman se rozhlédne předpisově doprava, doleva, za sebe a ……….a bez blikání to vohne doleva. Ozve se skřípění brzd, troubení, nadávky, křik. Ve vzduchu je i přes uzavřenou karosérii cítit silný zápach spálených gum, jakoby se čas na pár okamžiků zastavil…..?………?……..?……..?…….?

„…Já myslel, až bude zelená,“ prohodí možná po dobrých pěti minutách vakuového ticha Jaroslav, vztyčený na zadku s barvou vyzvráceného oběda v obličeji.

Tento jediný slogan mi ulpí v hlavě, jelikož jinak nejsem schopen nic jiného vnímat. Ani zbytek cesty ke kulturnímu domu, což mi popravdě v tuhle chvíli stejně moc nevadí. Totiž jediné na co se soustředím, je vzývání Boha… Ano já, zapřísáhlý ateista, s kterým se i Jehovisté odmítli vybavovat, protože si z jejich tvrzení dělal šoufky a místo nich naopak přesvědčoval je, že víra je pouze chemicko- elektrický proces mozku pro neznámé a nevysvětlitelné jevy, se modlím: „Pane Bože dej, ať dojedem,……. Pane Bože na nebesích, dej ať dojedem, …….Bože, Bože můj, ať dojedem…“

Až když bílá Škodovka smykem zastaví ve středu sraziště, kde rozežene hlouček volně korzujících rekreantů a kam je samozřejmě zákaz vjezdu, začnu se pomalu zaobírat i svým okolím.

Jarda vedle mne neustále jako v transu opakuje: „Von jel na červenou, …ty vole, von jel na červenou…,“ a křižuje se, v čemž pokračuje, i když vystoupí z vozu, a tak vlastně nevím, zdali si to říká pro sebe, či to sděluje nám – což by bylo zbytečné, jelikož jsme tomu byli sami svědky – nebo tím obšťastňuje venku postávající lid i náhodné kolemjdoucí.

„…Tak díky moc tati za odvoz,“ a teprve tímto vyznáním se přihlásí do mého povědomí i Luboš, který kromě debaty o Mistru Janu Husovi nedal na sobě znát nějaký zájem o dění kolem sebe, a i nyní při vystupování je na rozdíl od nás naprosto klidný, vyrovnaný, smířený….

Starý Holman nám pomáhá vyzdvihnout zavazadla ze svého stroje a při tom nadává na neohleduplné řidiče, piráty silnic a politiky, kteří všechen tenhle bordel dopustili.

„Ještě přivez Bandasku, Libora a Frenkýho, jak jsme se domluvili, “ připomene mu při loučení syn.

„Dyť vim,“ opáčí otec a nasedne, „… tak se hoši mějte, a ne že tam zbouchnete ňákou Španělku,“ zavtipkuje rozšafně ještě pootevřeným okénkem Lubošův tatínek, než definitivně odpálí z parkoviště.

„Snad Italku, když jedem do Itálie né…,“ zarazí Holmanovo napomenutí již částečně zklidněného Jaroslava stojícího opodál, kterému tento výrok nažene do rozhozené mysli opět část rozpaků a zmatečných jistot.

„To je snad jedno, copak nemůžou bejt v Itálii Španělky…,“ namítne na to ještě ten milý stařík, ale to už gumuje koly na asfaltu jako závodník a odjíždí opačným směrem, než se nachází Rožmetál.

„Myslíš, že je doveze?“ ptám se Luba, když společně hledíme za vzdalujícím se autem.

„Jedeme za tři hodiny, to stihne, nemůžeš ho jen tak podceňovat, nesmíš zapomenout, že taťka byl dvacet let řidič z povolání, ten už za volantem něco zažil, pár příhod mi i vyprávěl…,“ zcela vážně, a jak se sluší a patří, zastane se svého zploditele potomek.

„Cožéééé,…tvuj fotr se živil řízením aut….?“ zakvičí překvapením Jarda, který kousek od nás také pozorně sledoval Holmanův ztrácející se automobil, a my jsme si ani neuvědomili, že nás může slyšet a i poslouchá.

„No jasně, jezdil náklaďákem u Uranovejch dolů Příbram, byl v Brigádě socialistický práce, ještě má doma odznaky…,“ vysvětlí jankovitému Jaroslavu Luboš, a ten jakoby stávající informaci stále nemohl vstřebat, nervózně přešlapuje sem a tam, pořád si něco brblá, kroutí hlavou a otírá si suché nadočnice.

Luboš ho krátce pozoruje, a pak ve stálém střehu připraven vydat další potvrzené zprávy z otcova života, se ještě povzneseně dotáže: „….Copak, pořád něco nejasnýho,…nebo je to všechno?“

„Ale nic, já jen, že už teď přesně vim, jakej dopad má uranový záření na lidský organismus,“ povzdychne si už pouze Jarda, ale jinak nechá Holmanovo řidičské umění dále bez komentáře.

„Hele, nechte toho a poďte radši na pivo…. Máme asi tři hodiny času a támhle v kulturáku točej Gambrinus. Ty tři přece musí trknout, že na ně nebudeme takovou dobu čekat na chodníku,“ a protože mě už nebaví poslouchat ty dva kohouty - hlavní je přece, že jsme živí a zdraví dojeli - zasáhnu mezi ně novou myšlenkou, která nám připomene příjemnější a perspektivnější lidské požitky, jenž na nás čekají, než jsou hádky - těch jsme si doma užili dost…