OTEVŘENÉ DVEŘE

Eliška Koppová

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2015 by Eliška Koppová

Copyright© 2015 Cover by Josef Struž

Copyright© 2015 Illustrations by Alexandra Ljadová

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-213-1 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-214-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-215-5 (PDF na CD)

Obsah:

Veřejný dům

Part pro amora

Múzák

Smaragdový motýl

Vodácká královna

Otevřené dveře

Curiculum vitae

Zahrada s olivovníky

Až vyjdou gazely

Šťastná hvězda

Silnější než osud

Propast

Ať Paříž nezapomene!

Hlas krve

Perly pro štěstí

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Veřejný dům

Rodiče měli soukromý dům, pěkně obestavěný ze všech stran před dotěrnými zvědavci, aby někdo náhodou nezahlídnul, po jakým koberci šlapou a co jedí k obědu. V tom domě se opevnili jako v nedobytným hradu a pečlivě zvažovali každou návštěvu. Hned tak někoho nepustili. Jeden byl pro ně moc hlučnej, jinej podezřele mlčel, tenhle vypadal hloupě, tamten zase moc vychytrale… Taky se neradi loučili s tím, co jednou získali. Než něco vyhodili, stokrát to přendali z jedný ruky do druhý, i když to byl starej a nepotřebnej krám. Ke konci života neotvírali dveře skoro nikomu a ničeho se nedokázali vzdát, až se nakonec udusili ve vlastní šťávě.

Dům potřeboval svěží průvan. V první řadě jsme vytloukli okna, aby to tu luftovalo. Třeskot skla mi zněl jako vánoční rolničky… Střechu jsme zrušili. Jen ať sem může slunce, ať sem koukají hvězdy a ať si klidně přijde déšť. Nejsme z cukru.

Dveře zůstávaly ve dne v noci dokořán, až se vyvrátily z pantů. Ze soukromého domu se stal dům veřejný.

V takovým domě nikdy dopředu nevíte, kdo přijde. Veřejným domem proudí tisíce kroků, každý něco novýho přinese, každý něco starýho vezme s sebou. Přicházeli zvaní i nezvaní, hlavně ti druzí. Společná posezení hýřila nápady a nadšením. Čím dál víc se ale stávalo, že jsme jen tak polehávali po špinavých rohožích nebo bloudili po domě jako stíny. V jednom domě a zase každej sám. Několikrát jsem ve svým oblíbeným koutku našel neznámýho vetřelce. A jednou jsem si odložil kafe a někdo mi ho prostě vypil! Chci si uvařit nový, ale vařič je rozbitej! A jak sem otevřenýma dveřma táhlo... Že by je třeba někdo spravil, to ne.

Tak jsem se jednoho dne naštval a vydal se hledat zbytky rozbořenýho plotu. Pečlivě jsem skládal plaňku k plaňce a na vrátka nakonec přibil ceduli „Soukromý pozemek. Vstup přísně zakázán!“ A je to. No co vejráte? Mám přece nárok vypít si v klidu svoje kafe ze svýho hrníčku. Nebo ne?

Part pro amora

Pan Oskar k nám nastoupil kvůli depresím, do kterých upadl po dvou letech účinkování v komparzech a marného shánění stálého zaměstnání. Původně byl hercem na nějaké menší mimopražské scéně, které doba nepřála. Vlnobití vyšplouchlo pana Oskara z jeho prostředí a vyplavilo ho na břeh jako odpad, mám-li použít jeho vlastních slov. Divadlo mu jistě chybělo. Podezírala jsem ho, že si ze mě vytvořil náhradní publikum pro sólový part „člověka pronásledovaného fantómy“. Tápala jsem, abych našla předěl mezi jeho skutečnou osobností a rolí, kterou si usmyslil hrát, když mu byla odepřena divadelní prkna. Ty dvě bytosti se ale překrývaly, splývaly spolu a žádná pevná hranice je neoddělovala.

Kromě deprese, běžné u lidí v jeho věku a situaci, měl pan Oskar bohatou fantazii, herecké nadání a neuspokojené umělecké ambice. Předkládal mi hned několik osobností najednou. Postrkoval s nimi po svém pomyslném jevišti – to koukáš, doktorko, co! Chvílemi mi vůbec nebylo jasné, koho mám vlastně léčit a z čeho.

Člověk sejde z cesty raz dva. Většinou se sám rozkouká a vrátí. Pokud zajde moc daleko a zjistí, že zabloudil někam, kde se nevyzná, kde se mu nelíbí a odkud netrefí zpátky, vyhledá naši pomoc. Musíme se k němu nejen dostat, ale taky si zapamatovat cestu, abychom tam nezůstali polapeni oba.

Opatrně překročíte práh a podle zákrut usoudíte, o co by mohlo jít. Zkusmo zavolám a pacient mi obvykle sám vyjde vstříc. Někdy se ale nemůžeme sejít, pacient se nechce vzdát své situace a jít do nové nejistoty anebo by rád, ale nemůže. Některé labyrinty bývají zamotaný a zkreslujou. Chce to spoustu trpělivosti a zkušeností (naštěstí mám po ruce ostřílenějšího kolegu Radima), abyste člověka vyvedli z jeho smyčky do přijatelnějších prostor, kde by se cítil líp. To bylo prozatím mým úkolem. Říkám prozatím, protože medicína ještě neřekla poslední slovo. Já doufám, že si jednou podá ruku s pradávnou moudrostí a ukáže se, že jsou vlastně odvěké kamarádky. Zatím je to tak, že všichni, i my kdo se cítíme zdraví, žijeme v zabarikádovaných pokojích. Mohou být vkusně zařízené, ale je to pořád jen nábytek, koberce, samá náhražka. Všechno se může zdát v pořádku, dokud nám v tom pokoji nezačne být těsno. Pak se buď otloukáme o zdi jako moucha nebo náhodně vyletíme, ztratíme se prostoru a už se nedokážeme vrátit.

I v reálném světě žije člověk oddělen od nebe střechou, od země asfaltem, od sousedů zdmi, od společnosti ekonomickými zájmy. Až jednou najdeme společnou řeč s přírodou i jeden s druhým, nastane ráj na zemi i v naší duši. Ale odkud začít?

„Vezmi do ruky černorudou vlajku a postav se do čela revolucionářů,“ doporučuje mi se smíchem Radim. Ale já se tomu nesměju. Na prahu nového světa budu stát možná jako průkopnice buddhistické terapie v jedné řadě s pokračovateli Rosy Luxemburkové nebo Petra Kropotkina.

„Revolucionáři nemají na dlouhý úvahy čas, milá zlatá, a jestli se jim budeš plést pod nohy se svým Buddhou, pošlou tě k němu, ani neškytneš.“

Proč se svým? Mluví o něm jako by byl Buddha můj osobní plyšový medvěd. Vůbec se mi nechce věřit, že dřímá i v mém cynickém kolegovi.

„Taky že nedřímá,“ ujišťuje mě Radim. „Tam by totiž nevydržel.“ Ani se mu nedivím…

To já se snažím s Buddhou v sobě skamarádit, i když mi to moc neusnadňuje. Sedí tam se zkříženýma nohama, v klíně skříňku se sbírkou mých nejtajnějších přání, a netečně se usmívá. Poslouchej, ty tam, proč mi v mým hledání trochu nepomůžeš?

Odpoví mlčení – Buddha má času dost.

Jen občas mi svitne naděje, že jsem ho něčím zaujala, že otevřel oči a usmál se na mě skrz pacienta. Není v lidských silách ten úsměv udržet, ale je zakotveno v naší vyšší přirozenosti se o to alespoň pokoušet. Kdybych necílila na Buddhu, začnu se s pacienty míjet, budu spravovat jen jejich obaly – vnější vrstvy duše, aby celek fungoval podle očekávaného vzorce. Z tohoto pohledu není lidem často pomoci. Pokud připustíme Buddhu, dostane naše práce hned jiný rozměr. Jak se k němu ale dostat? Jak docílit, aby byl kontakt s ním intenzivnější, aby se častěji usmíval nebo aspoň tu a tam zamžoural očima?

Bez něho je naše práce jen trochu složitějším opravářstvím. Lidský organismus je chemická továrna, a pokud něco selže, jsme tady my, školení inženýři. K dispozici máme celou škálu prostředků.

„Svý tvůrčí potřeby bys možná uspokojila i bez Buddhy. Předepsat tu správnou látku, která vykoná svý a nic nepokazí, není až tak snadný, nezdá se ti? A pak tu máš celou řadu terapií. Jenom prosím tě nepleť pacientům hlavu náboženstvím. Mají v ní zmatek i tak.“

Radim je samozřejmě o pár let zběhlejší, ale já se nesmířím s rolí technologa. Nezavrhuju vědu – koneckonců jsem ji dlouho studovala – a nikdy bych se nepokusila hodit pacientovi buddhismus jako záchranný kruh jen proto, že nedovedu stanovit standardní postup léčby. Cílem je vrátit pacienty zpátky do života, ze kterého se ztratili. Pořád mám ale na paměti, že i tenhle život je labyrintem, z něhož bychom jednou měli všichni najít cestu ven. Jistě existujou přívětivější prostory než ty, v nichž žijeme. V průběhu staletí jsme zabloudili a jako Židi hledáme zemi zaslíbenou, ale to už sem raději vůbec nebudu plést…

U pana Oskara jsem nebyla schopna rozpoznat druh jeho bludiště. Přede mnou seděl člověk zklamaný a unavený marným hledáním práce, k níž se cítí být povolán. Není divu, že má depresi. Až potud bych si věděla rady. Ale byly tu ještě fantómy... Byl jejich obětí a zároveň bystrým pozorovatelem jejich společenských aktivit. Zdaleka se totiž neomezovaly jen na jeho osobu.

„Jsme vyplavenina, která znečišťuje břehy řek,“ vysvětloval pateticky, s dokonalou artikulací hlasového profesionála. „Zatímco vy jste voda anebo s vodou plavete. Chytila jste se šťastnýho proudu, ale já patřím k náplavě. Určitě chcete, aby vaše řeka byla čistá. V přímořských letoviscích je k tomu zřízena taková služba. Vykonávají ji zaměstnanci hotelů. Ráno co ráno chodí v mundůru po pláži, aby ji vyčistili od naplavenin, které by byly turistům nepříjemné. Ve společnosti plní tuhle funkci policie nebo psychiatrie. Věznice a tyhle ústavy jsou něco jako odpadkový koše pro lidi, který jsou škodlivý nebo prostě jenom neužitečný a překážejí.“

„Počkejte, počkejte... Nesměšujte dohromady dvě různý věci. Ve vězení sedí nebezpeční zločinci. Jak byste se cítil ve světě, kde by vás mohli beztrestně okrádat nebo dokonce zabít?“

„Ale copak to tak není?! Vždyť oni přesně tohle dělají a kdo je za to potrestá? Místo aby je pochytali a zatrhli jim jejich rejdy, pošlou do blázince jejich oběť. To je totiž mnohem snazší. Já jsem jen člověk z masa a krve, kdežto oni... Jakoby ani sami ani neexistovali, ale jejich neřádstva jsou patrný ažaž. Chcete jim vrátit kopanec, a místo toho zakopnete o vlastní nohu, protože tam nic není, rozumíte, noha vám vystřelí do prázdna, takže ztratíte rovnováhu.“

„Vám tedy ubližuje někdo, kdo neexistuje...“

„Oni neexistují v běžném slova smyslu – jako třeba já nebo vy nebo tenhle stůl. Oni jsou něco jako fantóm... A tahle doba jim nahrává. Pracuje pro ně neuvěřitelný množství lidí. Mají kanceláře po celý Praze. Jejich pracovní náplní není nic jinýho než číhat na odpad, který společnost vyprodukuje, a schramstnout ho dřív, než je vyhozen do koše a znehodnocen. O věznicích a blázincích jsme už mluvili. To jsou jen nouzová řešení, naprosto neproduktivní a naopak ztrátová. Umístíte odpad do koše, koš vysypete do popelnice, ale i tu musíte později někam vyklopit. Odpad se hromadí a způsobuje problémy. Nabízí se nutkavá představa továren na zpracování bioodpadu. Místo aby společnost všechny ty nadbytečný lidi, který sama vyvrhla, živila, lze je zužitkovat.“

„Nejsem ekonom ani sociolog, ale odborník na lidskou duši. Vraťme se tedy k ní,“ navrhla jsem, protože mě jeho model společnosti zneklidňoval.

„Tímhle se bohužel asi žádný ekonom nezabývá. Ale počítat by s tím měl každý. Všichni jsme totiž jejich potenciální potrava.“

Co mi to vykládáte? Jste šílený? byla bych málem vykřikla. Jako by lidské šílenství nebylo mým pracovním materiálem. Včas jsem se zarazila, násilné šlápnutí na brzdu mě ale připravilo o vnitřní rozvahu. Některé věci, jako při prudkém zastavení auta, spadly ze svého místa a já jsem ztratila přehled, co se kam zakutálelo. Potřebovala jsem si udělat pořádek, ale nemohla jsem sezení zničehonic přerušit.

A tak jsem jela dál sama rozladěná a nejistá. Všechno je, jak má být, namlouvala jsem si. Právě vykonávám to, co jsem si sama vybrala a po čem jsem vždycky toužila. Nepřála jsem si snad proniknout do lidské duše, probíhat se po ní jako po neznámém domě a objevovat nečekaná dvířka? Proč bych se měla bát toho, co za nimi najdu? Pět let jsem se přece vyzbrojovala na fakultě. Počítalo se ale opravdu se vším? Každý dům, i ten zdánlivě klidný a spokojený, má totiž dvířka, za kterými není pokoj ani, nevedou do dobře známé zahrady. Prostírá se za nimi nekonečný prostor. Jakmile je jednou otevřeme, nemáme klid. Můžeme je zabouchnout, zamaskovat nebo dokonce zazdít, ale vesmír za nimi se zrušit nedá. Pulsuje tam, plný neznámých světů, a je mu lhostejné, jestli se ho bojíme nebo ho toužíme objevovat. Někde v domě jsou možná ukryté kouzelné boty, křídla nebo skafandr. Bez nich se člověk sotva odváží do toho prostoru vstoupit. Může tam totiž číhat cokoliv. Ale možná je to jen strach svléknout se donaha a vrhnout se po hlavě vpřed, co nám brání v dalším poznání.

Zatím se učím pohybovat po domě. Ani to není úplně jednoduché, přestože jeho architektura má svá pravidla. Jak ráda bych víc spoléhala na vlastní intuici! Její cestičky jsou ale zatím tak nezřetelné, že raději vycházím z poznatků mých předchůdců. Nechci si počínat neprofesionálně. Netvrdím, že nepoužívám vlastní úsudek. On sám mě ale většinou přivede k pomůckám, které už připravil kdosi přede mnou. Nesahám po nich z pohodlnosti, ale jen a jen z rozumu. Začala jsem dokonce pochybovat, jestli jsem vůbec schopná přijít sama s něčím novým. Co když nemám dost citu a představivosti? Anebo si všechno rozebrali moji předchůdci a mně nezbývá než je následovat, protože objevovat už není co. Tušený vesmír je jenom další pokoj, ve kterém momentálně nefunguje světlo.

„Jen se neboj,“ utěšuje mě Radim. „Všechno teprve přijde.“

Měl pravdu. Právě jsem ztratila nit a byla bych ráda sáhla po nějakém osvědčeném postupu, jenom vědět po jakém. Pan Oskar totiž nikam nezapadal. Potvrzoval mé osobní přesvědčení, že každá duše má svou vlastní nemoc. Byl přesně tím soustem, na které jsem se vždycky těšila. Teď se mi ale vzpříčilo v krku a ozval se můj vlastní strach...

Pan Oskar, který v tu chvíli projevil daleko lepší schopnost empatie než já, ho rychle zaplašil.

„Nemusíte se lekat, paní doktorko. Neměl jsem na mysli továrny na lidské konzervy. Tak daleko oni nejdou. Oni nás dokážou recyklovat po svém. Nemyslete si, že jsme jejich hlavní potrava, kdepak. Jsme jen prostředek k dalšímu žraní, oni totiž míní pohltit úplně všechno...“

Zase mluvil v hádankách, kterým na první pohled chybělo jak řešení, tak vazba s realitou. Jeho hlas zněl ale teple a konejšivě, jako by četl pohádku na dobrou noc, a tím mě upokojil. Jenom žádnou absolutní moudrost, která mi nakonec odhalí celou společnost jako jeden velký blázinec. Taková odhalení snesu jen od buddhistických knih. Musí být nějaký pořádek: před Buddhou jsme všichni pošetilí a máme se od něho co učit, ale tady jsou těmi dezorientovanými pacienti a my jim nabízíme kompas a chybějící nadhled. Pokud by se to obrátilo, mohl by i Buddha nakonec zjistit, že jeho myšlenky jsou blud a že by bylo lepší, kdyby ho lidi nebrali vážně. On vlastně občas něco takového naznačuje... Proto o něm zatím s pacienty nemluvím.

Se znovunabytou rovnováhou a s upřímnou snahou začnu panu Oskarovi objasňovat, co se s ním děje. Poznání utlumí vlastní prožitek a umožní člověku, aby ho zhodnotil.

Pan Oskar mě nechává mluvit, ale vidím mu na očích, že moje usilí se tříští jako vlny o pobřeží. Pokud přijímá pomocnou ruku, pak jen proto, aby mě za ni stáhl sebou. Ne, on nechce, abych mu pomohla jeho bludy krotit. Naopak. Krmí je, jak může, a ze mě by nejradši udělal spolupachatele. Protože falešné představy jsou možná to jediné, co ho drží nad vodou. Nemohu mu je jen tak odejmout, i kdybych věděla jak na to. Musí odumřít samy, ale jakou roli mám v tom procesu sehrát já?

Nechala jsem se vtáhnout na jeviště, už se sháním po scénáři, už věřím kulisám. Vidíte, paní doktorko, jak jste šikovná. Ale pozor ať se zase nepíchnete. Co kdyby někdo nastražil mezi rekvizity ostrý nůž. Nejsme přece gladiátoři...

Nejsme dokonce ani herci – totiž on ano, ale já rozhodně ne a nehodlám být ani divákem. Tohle sezení není divadelní představení!

„Nehrajte mi tu komedii, pane Oskar. Na naši pomoc čeká spousta jiných, kteří ji opravdu potřebujou. Vám schází publikum a divadelní prkna. Najděte si je a...“

„Vždyť o to se právě snažím, ale vždycky skončím u nich. Divadla jsou plný herců, žádných dalších už není třeba. Nikdo nikoho nepotřebuje, na všechno jsou stroje nebo počítačový programy. Jenom jednu věc počítače zatím neumí – manipulovat s lidma. Proto nás všude nahánějí.“

Už se ani neptám kdo. Oni – fantómy – jeho velký trumf. Pokud se jich nevzdá, nemůžeme ho odtud vypovědět a má angažmá zajištěné. Nebýt fantómů, do kterých promítá svoje pocity a které odmítá blíž specifikovat, dokázala bych s ním promluvit jako s tolika jinými. Kdykoliv ale nasměruji své úsilí k bližšímu poznání přízraku, narazím. Záhadní Oni nemají název ani tvář a cíl jen velmi abstraktní. Pan Oskar je tvrdošíjně kryje a já musím zjistit proč.

Bojí se jejich pomsty, nebo toho, že o ně přijde? Čím míň o nich vím, tím jsem bezmocnější, to je nesporné. Pan Oskar objevil tajný jev ve společnosti, pokud by se však ukázalo, že žádné fantómy neexistují, ztratí na významu i jeho osoba. Co by mu zůstalo, kdyby jeho fantómy zašly hlady nebo byly naráz zabity nějakým zkušenějším kolegou? Hořkost umělce, kterého společnost vyšplouchla na okraj, protože ho nepotřebuje. Nejspíš má tedy strach ze ztráty identity...

Po každém sezení nový závěr, každý den začínat od píky. To je ta pravá tvůrčí práce, to je ono nepoznané území, kvůli kterému jsem studovala. Pan Oskar vypadal na první pohled odevzdaně, ale ve skutečnosti nečeká pasivně na mou pomoc jako většina pacientů. Vymyslel si svou vlastní terapii a pomáhá si sám. Rozvíjí přede mnou paletu svých škrabošek a šikovně s nimi manévruje. Není ochoten tu hru zastavit, abychom ji mohli společně rozebrat a oddělit skutečnost od šalby. Záměrně mlží a svůj hlavní problém maskuje, pokud ho přímo sám nevytváří.

„Tak je to v pořádku. Přesně takhle vypadá nemocný člověk. Nemůžeš čekat, že ti bude nahrávat jako klient svýmu agentovi. Mezi námi a jimi je hluboký antagonismus, on je vlastně v nich samých. Žádají po nás, abychom jim pomohli, ale za žádnou cenu nejsou ochotni se vzdát svých představ, přestože je dohnaly až sem,“ vysvětluje Radim kultivovaným hlasem.

Pokud se chci hnout z místa, doporučuje zkusit něco nového. Sundá si brýle a začne je čistit jako pokaždé, když přemýšlí. Bere věc vážně, ale jeho serióznost je prostoupena lehkým úsměvem. Nad mou bezradností? Tak to je na omylu! Nakonec si samozřejmě poradím sama. Chci jen znát jeho názor. Pokud ale žádný nemá...

„Ze všeho, cos mi tu vylíčila, bych nevyloučil těžkého paranoika. Stejně tak může jít jen o hysterickou osobnost se sklony k exhibicionismu. Občas nás vyhledávají lidé jen proto, že nenacházejí citové vyžití nikde jinde. Ale i to je diagnóza... Každopádně bych musel pacienta vyslechnout osobně, abych mohl pronést něco s jistotou.“

Tak to zas ne! Pan Oskar je jednou můj a já se ho hned tak nevzdám.

„Já vím,“ zasměje se Radim „ani na chvíli jsem nezadoufal, že bys mi ho snad přenechala.“

„V tom máš pravdu. Nejsi tak špatný psycholog.“

„Něco ti poradím,“ řekne nakonec Radim se záludným úsměvem. „Jestli chceš pacienta poznat, obleč se na nějakou dobu do jeho kůže. Říkalas, že marně a usilovně hledá práci?“

Ten nápad se mi zalíbil. U vchodu do metra jsem se neodvrátila od kamelota, který rozdával inzertní deník. Nabídek práce byla celá stránka. Nechtělo se mi věřit, že by všude člověka odmítli. Žádné divadlo sice angažmá nenabízí, ale pokud jde jen obživu, jistě se něco najde. A tohle dokonce herectvím aspoň vzdáleně zavání: Hledáme nové tváře do komparzu.

Hodinu a půl jsem seděla v přeplněné čekací místnosti, než jsem přišla na řadu. Zdráhavě jsem zaplatila poplatek 300 korun a nechala se vyfotografovat. „Až se nám budete do něčeho hodit, ozveme se.“ Až se nám budete hodit – trochu málo za takovou cenu a po tak dlouhém čekání... Tomu říkám frustrace! Lidé, kteří postávali nebo posedávali v čekárně, byli přesto plni nadšení z nové příležitosti. Horlivě vyplňovali do dotazníku své míry, barvy očí a vlasů a zvláštní dovednosti a sdělovali si zážitky z předchozích natáčení. Jak často na ně chodí?

„To je různý. Jednou za týden, za měsíc… Jak nám zavolají.“ Aha… Tak tudy asi cestička za obživou nepovede. Smluvila jsem si další schůzku.

V úsporně zařízených podkrovních prostorách se čile telefonovalo. Manažer propustil předchozího zájemce a pokynul mi. Vycházející mladík se nerozhodně hryzal do rtů. Možná mu stejně jako mně připadalo, že jeho budoucímu nadřízenému by víc slušela řeznická zástěra než oblek s kravatou. Když mi pak manažer nabídl vyšší plat, než pobírám jako kvalifikovaný psychoterapeut státního zařízení, rozhořčilo mě to. Vždyť jsem do dotazníku přiznala jen maturitu na gymnáziu! Co je to za spravedlnost, aby se člověku z ulice nabízelo víc, než má vysokoškolák?

„Máme smlouvu s největší telefonní společností v republice. Navazujeme kontakty s budoucími klienty. Pokud u nás chcete pracovat, musíte zvládnout čtyři obchodní schůzky denně.“

„To znamená přesvědčit každý den po telefonu čtyři lidi, aby se se mnou sešli?“

„To je minimum. Jinak neobstojíte.“

A kdo tvrdí, že chci obstát?! Mohu se zvednout a vrátit do vlídného klidu svojí ordinace. Jenže co ti druzí? Hned jsem se ale uklidnila. Jsou přece i jiná místa – celá novinová stránka dalších nabídek. A já budu pokračovat, dokud se nepřesvědčím na vlastní kůži, že to jde. Už jen proto, abych mohla svým pacientům podat důkaz.

V té době se stalo, že pan Oskar z našeho ústavu nečekaně a bez vysvětlení zmizel. Namlouvala jsem si, že mě to mrzí, ve skutečnosti se mi ulevilo. Prubířský kámen se sám od sebe propadl do země. Jednou se zas nějaký vynoří, to je jisté, ale zatím se mohu nerušeně věnovat studování světa, ze kterého k nám lidé přicházejí. Vždyť jsem celou dobu žila ve skleníku! Snažila jsem se pomáhat lidem a nevěděla zhola nic o světě, který je ke mně přivádí. Moje rady platily na území našeho pavilonu, ale co bude se všemi nešťastníky poté, co opustí jeho bránu obrostlou planými růžemi? Bylo neprodleně třeba pokračovat ve studiu v terénu.

Zatelefonovala jsem na další číslo. Byla jsem připravena čelit novému řezníkovi, ale tentokrát mě přijal mladíček přehnaně zdvořilých způsobů. Trochu mi připomínal jednoho věřícího z naší čtvrti, který mi vytrvale nosí náboženské časopisy svojí církve. Rozsadil rozmanitou skupinu uchazečů do menší posluchárny, zapnul si promítačku a začal s výkladem. Po chvíli jsem pochopila, že jde o podobnou práci jako na předchozím místě – oslovování stávajících či nových klientů po telefonu, abychom jim nabídli výhodnější tarif nebo různé jiné služby. Taky mi občas volají s podobnými nabídkami a já je zdvořile odbývám, jako se oháním rukou po hmyzu. Děkuji, nemám zájem. Možná mi někdo z mých dnešních spolusedících jednou zavolá, možná proti mně usedne v ordinaci... Čím je utěším? Zkoušejte to dál, musíte věřit, že jednou to klapne. Přece se v nabídkách musí najít něco normálního!

Taky třetí firma hledala schopné lidi – na vzdělání nezáleží – a nabízela nadstandardní výdělek. Nahlásila jsem se na recepci a v předpokoji usedla mezi dobře známou různorodou směsici, která proudí z firmy do firmy, od konkurzu ke konkurzu. Občas z ní někde šťastné zrnko uvízne, občas k ní přibude nějaké to nešťastné, které se jinde udrolilo. A tak proudí od jedné příležitosti ke druhé a zapomenutí Buddhové do nekonečna točí mlýnkem ve svých kobkách... Ani jsem nemusela chodit dovnitř a bylo mi jasné, co mě tam čeká.

Pořád ještě jsem měla před sebou pěknou řádku inzerátů a zítra vyjdou další. Každý znamená novou naději. Musíte být ale ochotni vyrazit do terénu, vybičovat svou výřečnost na maximum a stát se lovcem lidí. Práce je o to nesnadnější, že klienti jsou dávno rozebraní. Karty jsou rozdané, ale ne jednou provždy. Boj neustává. Nejde už o dobývání nových území, ty na mapě dávno nejsou, ale o přerozdělení těch stávajících. Vedou se války o nové hranice – přetahují se klienti a k tomu je třeba spousty placených žoldáků.

Běžný chod společnosti dneska obstará minimum lidí, v tom měl pan Oskar pravdu. Fyzickou práci zvládnou stroje, organizační a mnohou intelektuální počítače. Ale ovládat člověka dokáže zase jedině člověk. Nic jiného se od nezaměstnaných nežádá, nic jiného nenabízí. Firmy o překot rekrutují lovce zákazníků, aby nezůstávali pozadu za konkurencí, aby nebyli pohlceni. Pár žraloků si vzájemně rve maso, protože ještě nepochopili, že lepší je splynout jeden s druhým bez krveprolití a vytvořit jednu jedinou stranu barikády. Ta druhá pak nezmůže nic. Jestliže dneska vás chytají na ulicích a telefonují vám, aby vás přemluvili k nákupu jejich produktů, co nastane, až zmizí konkurence? Pak to budete muset dělat povinně, jinak se systém zhroutí.

Další telefonáty probíhaly jako ty předchozí. Nutná osobní schůzka, bližší informace po telefonu nesdělujeme. Jestli máte o práci opravdu zájem, najdete si čas, jinak litujeme. Jak bychom neměli zájem, pokud jsme nezaměstnaní? Musíme brát všechno, i kdyby to byla práce k zešílení. Jen tu a tam se mezi inzeráty objeví poptávka po bourači nebo kvalifikované učitelce angličtiny. Jsou to jen ojedinělé případy, takže nepřijatým učitelkám pak nezbývá než sedět v call-centrech, zatímco zdatní bourači jim šéfují.

Pokud jsem před tím vyčítala svému Buddhovi, že o sobě dává málo vědět, teď se zapíral teprve. Zdi jeho kobky únavným pobíháním od jedné firmy ke druhé nasílily tak, že už nepropouští ani náznak dechu. Snad se udusil nebo utekl do příhodnějších končin... Možná všichni ti Buddhové, kteří ještě před tisíci lety obývali každého člověka, v průběhu staletí vymřeli stejně jako dinosauři nebo jiné druhy, protože je obklopilo příliš nepříznivé prostředí.

Zůstala jen náhodná koncentrace energií, která za šťastných okolností může nabýt podoby Buddhy, v opačném případě zrůdy. Většina z nás se pohybuje ve středních partiích spektra, v oblasti, kterou nazýváme lidskou, i když já si myslím, že se čím dál víc posunujeme směrem k robotům, což je někde mezi člověkem a bestií. Psychiatr, sám člověk, tedy shluk energií, se snaží působit na jiný shluk, aby ho posunul směrem k buddhovství... nebo aspoň k lidství. Stačí ale jen fouknout a všechny ty shluky, kterými jsme, se rozpadnou a vznikne nový útvar nebo totální chaos…

Abych z těch bezútěšných úvah vyvázla, rozhodla jsem se pustit do řešení věcných problémů. Už dávno jsem chtěla zrušit pevnou linku a jenom odpor k úředním úkonům mě v tom brzdil. Teď mám naopak chuť se do toho dát a připsat si pak k dobru aspoň nějaký úspěch.

„Vítejte v centru péče o zákazníka. Chcete si pořídit novou službu? Stiskněte jedničku. Pro faktury a platby stiskněte dvojku. Pro nahlášení poruch...“

Vstoupila jsem do syntetického paláce. Uklání se mi figurína umělého portýra a ukazuje mi směr. Za prvními lítačkami už čeká kolega a nabízí další menu. Proplétám se a hledám správnou cestu. Počítačový hlas mě na ni zdvořile navádí, stejně tak mě ale může poslat na druhou stranu. Nevede ho touha pomáhat ani provádět zlomyslnosti. Tihle portýři mají svůj naprogramovaný postup a nevydají víc, než do nich bylo vloženo člověkem. Můžeš nadávat, vyhrožovat, podbízet se – nevydoluješ z nich žádný zázrak, protože jejich možnosti jsou determinované, jako koneckonců i ty naše…

Konečně jsem se trefila, konečně stojím před těmi správnými dveřmi. Spolu se mnou tu čeká fronta neviditelných zájemců a umělá recepční s monotónní přívětivostí opakuje své „litujeme – všichni naši operátoři jsou momentálně obsazeni“. Její větu omývají mrazivé tóny z jiných světů, chemický příliv, který v pomalém rytmu vyplavuje pořád tatáž slova „litujeme...“ jednou, dvakrát, třicetkrát...!

Žádná snaha cokoliv vyřešit, ta slova jen vracejí můj problém vytrvale zpátky. Kdo z lidí utahaných z každodenního plahočení má na tohle čas a nervy? Každý nakonec prohraje nad fantómem trůnícím ve skleněné kukani, promyšleně chráněné systémem menu a umělých hlasů, které vás vodí s nelidskou laskavostí pořád dokolečka, aby vás nakonec nechali čekat vystavené opakující se výmluvě. Posloucháte ji tak dlouho, až vás to rozleptá, takže přestanete fungovat účelně a praštíte sluchátkem, abyste tu obludnou mašinerii rozbili. Ale rozbijete jen svůj telefon. Oni jsou totiž nepolapitelní…

Sluchátko odskočilo z vidlice a mlčky se pohupuje na drátě. Po umělohmotném těle aparátu se táhne dlouhá prasklina. Sedím na zemi a jezdím po ní prstem. Sem, tam a zase zpátky... Jak dlouho už? Jsem jako opláchnutá jedovatou sprchou. Nemůžu říct, že by to bylo nepříjemný. Jenom vás to znehybní a znecitelní jako injekce u zubaře. Měla bych něco podniknout, třeba si zacvičit, ale nemůžu se hnout. Totiž mohla bych, ale připadá mi to jako holý nesmysl. Právě ten pocit nesmyslnosti mi brání vykonat cokoliv, kromě neustálého hlazení bakelitové průrvy. Tahle procházka sem a tam za chvilku mýmu ukazováku nestačí. Bylo by hezký tu prasklinu ještě víc protáhnout, rozloupnout celý obal jako oříšek...

Ať mi tohle Radim vysvětlí. Ať ukáže, co umí, když je tak dobrej!

„Jestli mi ho nedáte k telefonu, přijedu osobně a dostanu se k němu stůj co stůj...“

Sestra je ale uvyklá na ledajaké pacienty.

„Objednat se můžete u mě,“ opakuje nekompromisně. (Taky ji učili, že se v žádném případě nemá nechat od pacientů vydírat.) „Nejbližší možný termín...“

Oč je tohle lepší než nelidskost automatu?!

„Hned teď!“ trvám na svém.

„Čtrnáctého července,“ ona na to. „Koho mám napsat?“

„Doktorku Polanskou, když budete tak laskava. Později už to nejde?“

Na druhém konci drátu odmlka. Titul zřejmě zapůsobil. „Ráda bych vám vyhověla, paní doktorko, ale musím respektovat... Teď zrovna náhodou vyšel,“ zašeptá, „ale nevím...“ Má z Radima vítr. Já ne.

„Na co ještě čekáte? Tak mi ho přece dejte.“

Slyším, jak si tlumeně a nerada připravuje půdu. Radim ji odbývá. Teď asi řekla moje jméno. Něco skřípe a už se Radim zmocnil sluchátka.

„Promiň, ale teď ordinuju. Moc dobře to víš,“ řekne nevrle.

Samozřejmě. Já sama bych mu nevolala, když má práci. Ale teď to nejsem já. A to mu taky hned vysvětlím, aby o mě neztratil dobré mínění.

Na druhém konci je chvíli ticho. V lékařově hlavě se rozbíhají kolečka. Jeho mírně nazlobený obličej znejistí. Rušivý element se změnil v pracovní materiál.

„Můžeš to nějak blíž specifikovat?“

Pacientka, se kterou právě vede sezení, chvíli počká. Ta žena ráno co ráno několik hodin rozčileně rozvažuje jakou barvou si nalakovat nehty. Všude proto chodí pozdě, všude má maléry, ale nemůže si pomoct. Pokud barva neladí s její náladou a oblečením, není sama sebou a nedokáže žít.

„A co tvoje nehty?“ zkouší zažertovat Radim „neuvažovalas, že si je přebarvíš? Třeba to pak bude lepší.“

„Ani ne, ale možná ti s nima co nejdřív poškrábu kůži.“

„Tak to je vážný,“ řekne Radim a já i přes kilometry drátů cítím, jak se pousmál. Skoro mi začalo připadat, že jsem vyvolala planý poplach, ale záchranný člun už měl nastartováno. „Dneska ordinuju do čtyř, ale kvůli tobě si nastavím pracovní dobu. Takže tě čekám v 16:05 u sebe v ordinaci. Kdybys měla do tý doby chuť udělat nějakou hloupost, přijď klidně dřív, provedeme ji spolu. Domluveno?“

Přivítá mě s obvyklým úsměvem. Chce mě vtáhnout do našeho žertovného tónu a já mu jdu na ruku, přestože jsem původně měla v úmyslu něco jiného. Po pár větách je mi celá ta záležitost, jak jsem lítala po ulicích a vyváděla s telefonem, k smíchu... Vykládám a směju se a nechtě na sebe vyzradím spoustu věcí. Všechno je při starém. Zase jsem to já, nepřítel je zažehnán a není třeba kvůli němu zabředat do psychoanalýzy. Nechce se mi ještě Radima opouštět, ale musím mu dát na srozuměnou, že už se nemusí namáhat. Jsem si naprosto jistá, že žádnou pomoc nepotřebuju.

„Ty dokážeš uvést člověka do pořádku jenom svou přítomností.“

„Tak rychlé závěry nad svými pacienty nedělám,“ odpoví nečekaně vážně.

„Nad jakými pacienty? Jenom mi selhaly nervy.“

„Musely ti ale sakra selhat, když jsi vyhrožovala mojí sestřičce.“

Já že jsem vyhrožovala...? Ale to jsem nebyla já! Včas se zarazím.

„Ale to jsi přece nebyla ty, já vím,“ řekne suše Radim. „Věnujme se tedy té neznámé, která by nám ráda utekla.“

To jsem si zavařila. Radim si mě zkoumavě prohlíží, beze stopy svého typického humoru. Tohle že je on?

„Když auto dostane smyk a vyjede z dráhy, je třeba vypátrat příčinu a opravit, co se dá. Než ho ale postavím zpátky na trasu, neuškodí se zamyslet, kam mělo vůbec namířeno.“

„Tyhle metody si nech pro lidi, který je potřebujou.“

„No právě.“ Předloží mi archy papíru. „Podobný testy nejspíš používáš taky. Tohle jsou speciální, pro psychiatry v roli pacientů.“

Tváří se neproniknutelně. Pokud si dělá legraci, tak blbou. Hodím mu archy se vstupními testy na stůl.

„Snad si nemyslíš, že to mám zapotřebí?“ hlas mi nechtě uklouzne na hranici ječení jako když vám ujede noha nebo když auto dostane smyk...

„Nikomu z nás čas od času neuškodí udělat si v sobě pořádek,“ usměje se, v klidu sklapne archy o stůl a znovu je položí přede mě. Zřejmě to myslí vážně a nehodlá mi dát pokoj, dokud neprojdu jeho metodami. Sama jsem se mu nabídla a jemu už se sbíhají sliny, jak si na mně smlsne.

Usmyslela jsem si, že mu vyhovím, ale budu ve střehu, aby ve mně neobjevil něco, co nemá. Měla bych to zvládnout, vždyť jsem taky psychiatr. Ta situace je koneckonců zajímavá i pro mě. Mohla bych z ní vytěžit nějaký studijní materiál.

Zpod pestrobarevného závěsu, který obvykle vystavuje Radim na odiv, aby byl milým společníkem, k ničemu se nezavázal a do ničeho se nezaplet, teď vyčuhuje hnědá deka. Není ani trochu hezká a už na pohled kouše, ale možná je pod ní teplo... Nikdy mě nenapadlo, že by mohl být Radim jiný, než ho znám. Stokrát jsme spolu mluvili o práci, ale nikdy jsem ho neviděla v akci. Teď mám tedy možnost. Nebo spíš jinou nemám.

Radimovo chování je tak jiné než obvykle, tak přesvědčivě se mnou jedná jako neznámý lékař, že přestanu být opatrná. Jaká je to úleva sedět na opačné straně stolu a nechat jednat odborníka! Stejně jako v zrcadle u kadeřnice – sledujete techniku práce a žasnete nad vlastními proměnami.

Radim mě bez dlouhých příprav vystavil sprše otázek. V povzdálí se objevila žena, kterou jsem odněkud znala, ale nepovažovala ji za sebe.

Na co se dívá muž na fotografii? Čemu se směje dívka v klobouku? Co ti připomíná tahle mozaika?

„Nějaký starý příběh asi...“

„Můžeš to upřesnit?“

Režná suknice se vlní při každém kroku, dívka našlapuje lehce, jakoby vědro, které právě vytáhla ze studny, bylo prázdné. Máte snad žízeň? Jen ji uhaste! Utíká před násilím, které sama rozdmýchala. Kdo ji ochrání? Voda z jejího džbánu zavlažuje zahrady, pro její oči se vedou války. Rozdává život, rozsévá smrt...

Starodávná roucha nejsou tak nepohodlná, jak by se mohlo zdát. Sluší mi líp než bílý plášt, nemyslíš? Ale co ty o tom můžeš vědět... Pro tebe je to jen pracovní postup.

Ta žena za zrcadlem nosí na svou obranu vykládanou dýku. Zabíjí, pokud není muž dost šikovný a pohotový, aby jí v pravou chvíli dýku z ruky vykroutil. Neobejde se to bez jisté dávky násilí, které poskytne ženě potřebné alibi...

Potřebuje sama pro sebe omluvu, uvažuje lékař, musí mít pocit, že je v tom nevinně. Jev obvyklý u vdaných nebo zadaných žen, které nechtějí spáchat nevěru z vlastních pohnutek. Chtějí k ní být donucené násilím a tak vlastně zůstat věrné. Ale Sylvie přece nikoho nemá, aspoň se nikdy nezmiňovala... Nebo že by přece, že by byla tak rafinovaná?

Pacientka se boří do křesla v blažené odevzdanosti.

Lékař bičuje své schopnosti na maximum, ale rychlost světla zatím nikdo nepřekročil a zmapovat lidskou duši se stoprocentní jistotou se taky nikomu nepodařilo. Buď se před ní shodím a ztratím docela její důvěru, anebo získám všechno. Každý postup nese určité riziko. Pokud zůstanu stranou, mám šanci věc korigovat a řídit. Jestliže ale sám vstoupím do procesu, může se mi situace vymknout z rukou a pak pro mě nebude omluvy. Chci se snad pasovat na chlípníka, který hanebně využil situace? Na druhý straně – co pro ni můžu udělat lepšího? A když to nevyjde? Vysoká pravděpodobnost, že mě Sylvie neudá u soudu dělá můj portrét ještě horším...

„Vypadáš ustaraně – je to se mnou vážný?“ ozve se pacientka. Zbavila se zodpovědnosti za svůj život a vypadá odpočatě a šťastně. Líbila se mi vždycky, ale jenom tak na podívání, o erotiku nešlo. Byla by mi nebezpečná, kdyby se místo studia buddhismu toulala s rozevlátými vlasy městem, oči rozmlžené neurčitým sněním, kdyby v nárožní kavárničce vyhlížela průvodce ze všednosti. Cílevědomost ji před mým zájmem chránila jako pás cudnosti. Teď o ni na chvíli přišla a sluší jí to mnohem víc... Nic mě na