O knize

Maryša – realistická tragédie ze slovácké vesnice, o úloze peněz na vesnici a síle předsudků v životě; Maryša, dcera sedláka Lízala, donucena k sňatku s vdovcem, mlynářem Vávrou (věková nerovnost, ale majetek) x citový vztah Maryšin k chudému Franckovi; kompozice dramatu podle vzoru antické tragédie (5 jednání); slovácké nářečí (charakteristika postav a prostředí).

O autorech

Alois Mrštík (1861–1925) – prozaik a dramatik; Rok na vsi – románový cyklus z rozhraní Slovácka a Hané, život na vesnici v proměnách čtyř ročních období.

Vilém Mrštík (1863–1912) – prozaik a dramatik; Pohádka máje – impresionisticky laděný román, idylický příběh šťastné lásky Helenky a pražského studenta Ríši, oslava přírody a lyrizace děje ve spojení s idealizací vztahů. Carpe diem vydalo: Pohádka máje, Krásná země (výbor cestopisných reflexí).

Alois a Vilém Mrštíkové

Maryša

CARPE DIEM

2015

Alois a Vilém Mrštíkové

Maryša

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

Cover © Michal Huvar, 2015

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-7487-144-3 (epub)

ISBN 978-80-7487-145-0 (mobi)

Osoby a obsazení

při prvním provozování v Národním divadle dne 9. května 1894:

LÍZAL, sedlák p. Mošna.

LÍZALKA, jeho žena pí. Vinklerová.

MARYŠA, jejich dcera pí. Benoniová.

ROZÁRA, jejich služka sl. Velsová.

VÁVRA, mlynář p. Slukov.

FRANCEK, rekrut p. Vojan.

HORAČKA, jeho matka sl. Volfová.

STROUHALKA, Maryšina teta pí. Danzerová.

STROUHAL, její muž p. ze Steinsberku

MARYŠINA BABIČKÁ pí. Pštrosová.

HOSPODSKYÝ Franckův poručník p. Rada.

HOSPODSKÁ pí Málková.

PAVEL, řeznický tovaryš p. Pokorný.

HRDLIČKA, obecní sluha p. Pštross.

SOUDNÍ SLUHA p. Havelský.

PRVNÍ REKRUT p. Pešek.

DRUHÝ REKRUT p. Žižka.

TŘETÍ REKRUT p. Karásek.

FRANĚK, soused p. Morda.

BUŠEK, soused p. Pult

SELKA pí. Čapková.

PRVNÍ soused p. Loos.

DRUHÝ soused p. Vild.

VOJTĚNA, nádenice sl. Volfová.

ROZSÍVALKA, nádenice sl. Stoková.

HRDLIČKOVA, nádenice pí. Archlebová.

KRISTOFL, nádeník p. Vecko.

MUZIKANTI, SEDLÁCI, CHASA, MLATCI, DĚTI.

Místo děje:

Moravská dědina

Třetí jednání o dvě léta později než první.

Popis osob

LÍZAL,

sedlák asi 60letý, menší postavy, tváře oholené a vlasů prošedivělých. Má bolavou nohu, v chůzi belhá a podpírá se o hůlku, oděn je po selsku krojem z východního okolí Brna. Tmavé ošoupané kalhoty ve vysokých necíděných botách. Na sobě má starý, záplatovaný, dlouhý a žlutý kožich rozhalený. Prsa mu kryje dlouhá vesta s řadou necíděných kovových knoflíků. Knoflíkovou dírkou u vesty má protáhnutý cíp červeného, velkého kapesního šátku na uzel zavázaný. Ostatek šátku je s polovice zastrčen za vestu. Na hlavě má starou beranici. Řeč jeho je rychlá, trhaná, pohyby rozčilené. V rozčilení trhá oběma lokty najednou nazad, zvláště, chce-li některým slovům důrazu dodati. Celkově činí dojem zchytralého a lakomého sedláka.

VÁVRA,

mlynář, statný čtyřicátník. Kalhoty ve vysokých leštěných botách, krátký, rozepjatý kabát, u vesty má těžký stříbrný řetěz od hodinek, tvář oholenou, na hlavě čepici se stínítkem. Opásán je širokým, lesklým řemenem. V chování jeví sebevědomí.

MARYŠA,

(později Vávrova žena), Lízalova dcera, mladice prostřední postavy, jemnějšího druhu venkovanka. Má na sobě krátkou, jednoduchou sukni z látky květovaného tureckého šátku a vyšívanou kordulku. Na hlavě vlasy spletené v cop, otočené věncem. Okolo krku ležatý krejzl a šňůrku červených korálek. Nohy má upjaté ve vysoké šněrovací botky a obuté v červené punčochy.

FRANCEK,

štíhlý, statný rekrut. Oblečen je v III. a IV. jed. v úzké kalhoty ve vysokých leštěných shrnovačkách, nezapjatou kazajku, pod níž vyhledá tmavá vesta s řadou pletených černých knoflíků a šňůrek. V I. jednání v kroji: rukávce a malebnou vyšívanou kordulu, „huškami“ obtočený kulatý klobouk s vysokou kyticí z umělých květin, zrcátek, tretek. Pentle různé barvy proudem splývají až do čela. – I po prsou tekou bohatě stuhy. Ráz kroje z okolí Klobouk u Brna. V chování je prudký, smělý a hrdý. Opásán je širokým, vyšívaným pasem.

HORAČKA,

Franckova matka, as 60letá stařena, oděná vlňákem. Podpírá se o hůlku. Bázlivá, ale rozumná žena.

LÍZALKA,

Maryšina matka, po domácku oděná selka. V chování umíněná, tvrdá. Chodí rozklácenou, udřenou chůzí.

HRDLIČKA,

obecní sluha, čtyřicátník s vojenskou starou čepicí na hlavě. Kalhoty ve vysokých umazaných holínkách.

REKRUTI,

(dvanáct až dvacet): první, druhý, třetí, s vojenskými modrými a červenými čepicemi na hlavě. Ostatní, asi dvanáct, se slováckými kloboučky a kosárky z kraje Klobouk.

MUZIKANTI,

oděni podobně jako chasa. Někteří mají na hlavách oficírky, jiní měkké kloboučky.

SELKA,

svátečně oděná.

LID,

muži a ženy svátečně oděni Děvčata v I. jedn. v počtu 15–20 v pyšném svátečním šustivém kroji z okolí Klobouk u Brna. Vesměs bílé, krátké zvoncovité sukně, různobarevné fěrtochy, kolem pasu vzadu splývající pentle, vysoké, šněrovací botky, Červené punčochy, různobarevné kordule, rukávce, široké špaň. krejzle, „na růžek“ upravený šátek, každá s černým kancionálem v záloktí – do kancionálů zastrčeno po kytičce.

DĚTI,

v miniaturní podobě starších děvčat a chlapců. Mezi nimi bosé jedno děvče s děckem na zádech.

Místo: Stranou návsí moravské dědiny.

Čas: V říjnu roku 1886. Neděle po mši.

Hromadné scény velmi živé, zmatené a chaotické.

PRVNÍ JEDNÁNÍ

Návsí moravské dědiny, táhnoucí se vlevo nazad. Prostředkem návsí teče potok, překlenutý na jednom místě nahrbeným můstkem. V popředí po stranách jeviště naproti sobě dva selské statky. Jeden z nich, proti statku Lízalovu, vyzdvižen je na kopečku tak, aby pod ním byl Lízalův sklep, vedoucí do země. Před statky malé zahrádky, t. zv. „před našima“. Tam, kde zahrádky u Lízalova statku až po dveře sahají, stojí u zápraží lavička. V zahrádce dva stromky.

Po vyhrnutí opony na jevišti sváteční klid. Jen ojediněle dvěma, třemi skvrnami přejdou jevištěm dvě – tři svátečně ustrojená děvčata s kancionály, sedláci v kožiších, děti i obstárlé ženy a zajdou, aby za chvíli objevil se zas někdo z nich. Tak ve vhodných chvílích i průběhem jednání. – Jedno z děvčat průběhem jednání vejde i do statku naproti Lízalovům. Po chvíli vyběhnou odtud dvě, rovněž svátečně oblečené děvčice. – Dvě děvčata hned po vyzdvižení opony malebně lokty opírají se o zábradlí můstku uprostřed a baví se a smějí se šuhajem stojícím před nimi. – Před blížícími se a zpívajícími rekruty obě splašeně prchnou a šuhaj připojí se k rekrutům. Zpívá s nimi.

Výstup 1.

Ještě při spuštěné oponě daleko za jevištěm plným akordem venkovské hudby hrají „Loučení, loučení“, provázené mužským zpěvem. Současně z opačné strany jeviště, rovněž daleko za scénou, od hospody je slyšet výskot a blížící se zpěv chasy. To 3-4 rekruti, mezi nimi Francek, za jevištěm zpívají sborem: „Ach, co jest mně přesmutnému“. Když přezpívají stále ještě daleko za jevištěm první sloku – vyhrne se opona, brzo nato utichne i, píseň „Loučení“ i s hudbou a 3-4 šuhaji už blíže za jevištěm postupují s druhou slokou písně: „Vy rodiče roztomilí…“ Teprv s třetí slokou písně: „Sám Pán Bůh se o vás starej“ – vyjdou rekruti na jeviště lehce nejistým krokem a blíží se k můstku. Děvčata prchnou, šuhaj přidá se k nim. Se čtvrtou slokou: „Muzika hrá na vše strany“ zacházejí za jeviště. – Ponenáhlu za jevištěm tichne zpěv i vzdálené výskání a

LÍZAL a VÁVRA

vylezou z podzemního sklepa proti Lízalovu statku a hovoří ještě na rozchodnou. Lízal zavírá sklep na klíč a vinnou násosku odkládá na lavičku před statkem. Na ruce má zavěšený „sotůrek“ a po chvíli i ten přistaví k lavičce.

LÍZAL (po čas vzdalujícího se zpěvu mlčí, ohlíží se po vsi a mračí se. Teprv když hluk zalehne, obrátí se k Vávrovi). Tak ternu hříběti jen dobře nohu zavaž a hodně často boláčku vlažnó vodo vyplachuj. Do tédňa bude zas skákat jako jelen. Má vranka taky to měla – šak na zadní noze a včil – viděl’s ju! Do Austrálie s ňó možu jet. A pacholkovi vyhubuj; šak aji dívce. Proč nedá na dobytek pozor! Jak nemá dobytek opatrnost co chvíla se něco stane.

VÁVRA (drží v ruce proutek a pošvihuje jím holínky. Tvář má čistě oholenou, tvrdou, ale zdvořile vlídnou). Eh, málo platný je to hubování. Hubuju, peskuju, křičím, hromy svolávám, prosím celé deň a nic naplat. Už sem dvě děvečky vyhnal, onehda pacholkovi sem aji nabil a čerta je to platný. Koně v maštali můžó se zabít – ani se teho nevšimne. (Švihne proutkem.) Dělé co dělé, všecko jde na ruby. Děcka roztrhaný, špína z nich jen kape, dobytek zdechá a kde kdo ruce má, krade jako straka. (S důrazem a povzdechem.) Statku moc a dohledu nikde. Myslím, že to dám do pachtu – nebo to prodám.

LÍZAL. To só mně řeči! Dobrý prodáš a špatný kópíš. A co s pachtem? Mlén ti rozlámó, pole nezmrví, nezvorají, vycucají až do posledního a abys čekal zas pět nebo šest let, než to přivedeš do pořádku (odmlčí se). Co je pravda – to je pravda, statku máš dost a krásnýho statku. Rolí dost, čisté dobytek, krávy jako ze dvora – ale jak sem už povídal – žena ti umřít neměla. Tak zůstat nemůžeš. – Domluv se a je.

VÁVRA. To je těžká řeč.

LÍZAL (odloží „sotůrék“ a vytáhne z levé kapsy ‚u vesty zbytek viržinka, z pravé sirku, škrtne o stehno a zapaluje si).

VÁVRA. S takovó, jako vy vedete, se nedomluvíme.

LÍZAL. Budeš-li pořád tak mluvit, jak’s mluvil – ba ne. Štyry tisíce só štyry tisíce a co já dávám, je, myslím dost. Víc ti nikdo nedá.

VÁVRA (pokrčí rameny). To se neví.

LÍZAL. Nesmíš zapomínat, že seš vdovec a že máš tři děti. A dyž já ti dávám pětatřicet set, mohl bys mět na tem dost. Přece nedám dceři všecko a sám abych šel po žebrotě.

VÁVRA. Šak byste nešel.

LÍZAL (s úsměvem a měkce). Filipe, já mám zkušenost. Josefovi sem dal taky, co chtěl – a jak se mně vodslóžil? A to byl můj syn!

VÁVRA. No, no, šak ternu ste mohl dát půllán a mně chcete dát jen pětatřicet set.

LÍZAL. Copak seš ty můj syn?

VÁVRA. Nésu. Šak mně je nedáváte. Dáváte je dceři. Jak ta přinde k tému, že jí dáváte míň?

LÍZAL. Jak kterau přinde! Tenkrát jsem bel tak trošku jako tady (sáhá prstem na Mo) a dneska su chytřéší. Josef je lunt – půllán dostal a taťka už nezná. A že dcera bude lepší, kdo mně za to stojí?

VÁVRA. To je k smíchu!‘; Cto pak je každé Josef? Naposled (usmívá se a kope do země) – kdo ví, jak to bylo. Josef aspoň - - -

LÍZAL (vpadne). Josef je lunt! co dostal – to má. – Dál ať mýmu prahu dá pokoj a nešpiní svó rodinu. Lunt! Přinde si jen a „taťku peníze“ (hodí rukou). Dostal jich – nečítanéch. – Včil mluví.

VÁVRA. Nó-o –, nechrne řečí. Víte, co chcu – a dál nemusíme mluvit. Co vy dáváte, je málo. – Do mléna je to – málo…

LÍZAL (podrážděně). No (chce něco říci, ale odmlčí se – pak s úsměškem). Néni nač dělat pána. Chceš-li mně šlapat na krk, šlápnu já taky. (Obrátí se přímo na Vávru.) To přece ví každý dítě, že tobě všecko nepatří. Co je po ženě, to patří dětem, a co je tvýho, (náhle) to – to ví nejlepší záložna. V záložně seš dlužen, v Brně seš dlužen, dáňky ti stojí a jen to, že nepiješ, nekarbaníš, nevyhazuješ tak zbůhdarma jako ten můj kluk – proto bych ti dal svó dceru. - - -

VÁVRA (krotce). Každé má na sobě pírko. Vy ste z dluhů začal - - -

LÍZAL. A tys do nich přišel. Do ví, kdo je lepší hospodář - - -

VÁVRA. Až vám žena bude ležet a půldruhýho roku budete volat doktora, taky pustíte chlup.

LÍZAL. Všecko na ňu sveď. A“ ji to, že m sto třech dětí máš včil štyry.

VÁVRA (popojde ke šprlení zahrádky a jako by neslyšel, uštipuje ze zamyšlení třísky ze dřeva. Titíž rekruti, kteií před chvílí zašli za jeviště, vracejí se s Franckem zas tak, jak prve, z opačné strany přejdou pozadím jeviště přes můstek a cestou za jeviště i dál zpívají: „Můj starý tatíčku“. Teprv když zajdou, Vávra pokračuje). Víte co? – Nebudem se dlóho čistit a necháme si každý svý. Nač ty kalný řeči. Déte štyry tisíce a budeme srovnáni.

LÍZAL (jedovatě). No – a šest nechceš? (Dá se do smíchu.) Maryšu a štyry tisíce. (Směje se.) Ty neseš hlópé!… (Zvážní.) Kdyby to bela ženská, že by se musela zlatem pozlatit, aby ju někdo kópil!… Ale Maryša? Cakryš! Esli pak sis ju, jak se patří, prohlíd‘, že tak o ňu handluješ jak na trhu žid? Rovná jako svíčka, v rukách jí všecko enem hrá - - - To ju myslím neznáš, že tak mluvíš a smlóváš – (Sáhne do kapsy u vesty pro novou sirku.)

Vzdálená píseň a hudba hrající pochod.

VÁVRA. Co bych neznal? Mně se Maryša líbí; proto ju taky chcu.

LÍZAL (po druhé zapaluje. Bafne několikrát.) Onehda: – strojila se do kostela; tak sem se ti na ňu ohlídnul, ale člověče! (Zavrtí hlavou.) Srdce v těle poskočí nad takovým děckem. –

Z návsí se blíží ruch a hudba.

VÁVRA (který při posledních slovech Lízalových jeví nápadný nepokoj – věnuje nyní všecku pozornost vzmáhajícímu se ruchu; k Lízalovi). Rekruti se dó k vám lóčit se stárkou. Francek je beztak s nima.

LÍZAL. S kém?

VÁVRA. Se stárkama.

LÍZAL. Co pak je Francek stárkem?

VÁVRA. Néni – ale lóči se každé, bude se lóčit aji on.

LÍZAL. Až já budu chcet. Stárek se stárko ať se rozlóčí, to už je tak zvyk. Proti ternu já nic nemluvím, ale pro něho svó dceru nemám –

VÁVRA. Nu, pane radní, žádný křiky. Dyž přinde – přinde – nechte je rozlóčit. Odejde na vojnu a budete mět pokoj. Než se vrátí, můžete mět Maryšu z domu.

LÍZAL (nakvašeně). No ba! Pět neděl ju zavírám a potem kocóra pustím rovno do dveří –

(Hudba s výskotem se blíží a přehlušuje hovor Lízalův.)

Hudba hraje vesnický marš.

Výstup 2.

PŘEDEŠLÍ.

REKRUTI, HUDEBNÍCI, LID, DĚTI.

REKRUTI se vedou kolem krků a pasů jednou širokou řadou. Před rekruty MUZIKANTI. Muzikanti postaví se naproti statku Lízalovu a v půlkruhu pokračují v marši. Ještě hrají a chasa už vybuchne v burácivý zpěv. Rekruti zpívají několik písní najednou, jeden překřikuje druhého – každý zpívá svou. Rozestoupí se na dva větší kruhy. První kruh stojí vpředu, drží se kolem krku a zpívá: ‚Ještě je, ještě je ta kloboucká míra“ Druhý kruh dál v pozadí jeviště drží se kolem krku a zpívá: „Vždycky jsem si myslel –“. Při slovech „kamarádi doma jsou –“ celé kolo současně v rytmu písně skáká do výše. – Mimo tyto dva kruhy utvoří se ještě dvě skupinky (2-3-4) rekrutů. – Jedna z nich teprv přichází a zpívá zase svou: „Diváčtí rekruti, co jste udělali“. Druhá skupina 2-3 odlučuje se ode všech a odchází s jeviště se zpěvem „Vy kloboučtí páni“. – Všechny čtyry písně bouří jevištěm současně. Scéna je jeden chaos pohybu, zpěvu, volání, smíchu atd. – Zcela v popředí jeviště celý obraz kryje půlvěncem rozestavená skupina 12-15 děvčat vesměs v kroji (bílých sukních, turec. šátcích atd.). Teprv za jejich věncem obraz šuhajů. Zvedají láhve a potácejí se, ale víc z bujnosti než z opilosti. Okolo rekrutů a muzikantů KLUCI. Ze všech stran se scházejí LIDÉ. Děti, sedláci, stařeny a selky tlačí se kolem rekrutů. REKRUTI se na potkání s nimi loučí. DVA z rekrutů se dají do tichého rozhovoru s Vávrou a připíjejí mu. Někteří rekruti pozdravují Lízala, dávají mu zavdat a pak jdou do jeho statku. Muzikanti hrají – málokdo zpívá. STAŘÍ si utírají oči. Scéna je živá a hlučná.

1. REKRUT (zavýskne za hudby a zpěvu a pozdvihne láhev s vínem do výšky, až víno vychrstne).

2. REKRUT (výskne za prvním do hudby, prázdnou láhev vyzdvihne nad hlavu a –). A co s tém budem dělat, dyž je prázdná! (Třískne láhví o zem a sám se tomu dá do smíchu.)

KLUCI (se rozběhnou, sbírají střepy a lízají po straně ze střepů víno.)

3. REKRUT (vyjde ze statku Lízalova. K jednomu ze sousedů). No tak si zavdéte ode mě naposled! (Podává mu láhev.)

Ostatní rekruti zatím dále zpívají, výskají a loučí se.

SOUSED. Tak na tvý zdraví, aby ses tam dobře měl. (Napije se.)

3. REKRUT. Pán Bůh dej! (Zavzdychne si.)

Vše stále ještě za zpěvu a lomozu. Slovům rekrutů netřeba právě rozumět.

Výstup 3.

PŘEDEŠLÍ. Vystoupí FRANCEK. Za ním přibelhá se HORAČKA.

FRANCEK (podává si s jedním sousedem ruce a loučí se).

Lomoz už se mírní, ale nepřestává zcela.

HORAČKA (přibelhá se k Franckovi). I kdepak seš, chlapče? Pomalu bych tě ani nenašla.

FRANCEK. Co pak chcete, maminko? (Přistoupí k ní do popředí leva.)

LÍZAL – VÁVRA (v popředí napravo nenápadně se ohlížejí po Franckovi).

HORAČKA (strká Franckovi uzílek, zdvihá zástěru a utírá oči).

FRANCEK (vezme uzlík a dá ho blízkému klukovi). Na, dé mně to na vůz. (K Horačce s úsměvem). Copak pláčete? Nebojte se - - - šak vás Maryša nevopustí. Tři léta néni tak dlóho.

HORAČKA (v tichém pláči vztáhne po něm ruce a dělá Franckovi na čelo, ústa a prsa křížky). Pán Bůh ti opatruj a dé ti, chlapče, štěstí - - - A dé pozor, ať uzílek neztratíš. Máš tam dvě košile, ručníky a dva šátky; a kus buchty. No (ohání se hůlčičkou) s Pánbíčkem. (Líbají se.) A modli se, aby ses mně na vojně nezkazil! Já už ti nějaké ten krécar pošlu. (Pro pláč nemůže dál.)

FRANCEK (položí svou ruku na její rameno). No mějte se tady dobře – a neplačte. – Dělat tam nebo tady – je to jedno. (Ustoupí do pozadí a vrátí se však hned mezi rekruty. Lomoz tichne.)

1. SELKA. Aha, Francek de rovno k Lízalům.

FRANCEK (odtrhne se od rekrutů a směle jde k Lízálovým dveřím; v síni rekruti se loučí s Maryšou).

LÍZAL (přeruší hovor se sousedy, postoupí kupředu a nastaví Franckovi do cesty hůl). Hola! Kam?

Jeviště rázem zcela utichne.

FRANCEK (zaražen neodpovídá. Vzpamatuje se – vlídně). K vám, pane radní, rozlóčit se s Maryšo…

LÍZAL (hůlkou jej vrací). Nikam, nikam! Obrať se a di po svéch.

FRANCEK. No, snad promluvit s ňó možu?

LÍZAL. Promluv si se sobě rovném. Maryša pro tebe néni.

Na prahu Lízalka strká Maryšu do síně a zavírá dveře.

FRANCEK. Ať je nebo néni. – Nikdo vám o ňu neříká –

LÍZAL (hůlkou jej strká zpět). Povídám, jdi po svéch! Tam nemáš co dělat –

FRANCEK. A co pořád s tó hůlčičko. (Vyrve ji a smýkne jí ke dveřím.)

LÍZAL. To - - - to – (rozčilením nemůže mluvit) ta - - - táhni.

V davu smích – pak hluk.

HORAČKA (přibelhá se k Franckovi a rukou mu hmatá po prsou. V hluku jeviště). Františku, Františku – pěkně ti prosím - - -

FRANCEK (jemně ji odstrčí za sebe). Já vim, co ti dva tady buntujó. (Ukazuje na Vávru a na Lízala.) Ale - - - no! – Nechať je, stréčku, po vašem; já vám v cestě stát nebudu. Dyž mě vzali na vojnu, vzali, ať su tam. Ale za tři léta mě pustijó a potem (hrozí prstem) běda vám – kocóři oba dva – bude-li po vašem…

HORAČKA (pověsí se zpředu na synka). Františku, Františku!

FRANCEK (vytrhne se jí z rukou). Jak je Bůh nade mnó! (Zavrzá zuby.) Vy se budete met popěti! –

LÍZAL. Ty mně vyhrožovat?!

HORAČKA. Františku! - - -

1. REKRUT. Eh, Francku, nech jé a poď!

FRANCEK (k Lízalovi). No – šak – (Mísí se mezi rekruty.)

Smích – hluk – zpěv.

REKRUTI postavení do řady drží se kolem krku a s písní odcházejí. MUZIKANTI před nimi vpadnou teprv do prostřed sloky tentýž marš, s kterým přišli na jeviště. Hudba dlouho se vzdaluje, až zalehne. Jeviště se prázdní. Děvče s děckem na zádech běží a předhání ostatní. Poslední odchází HORAČKA a vytírá si cestou oči.

Výstup 4.

LÍZAL (hledí zamračeně za mizejícím hlukem. Odplivne si.) Žebroto žebrácká! - - -

VÁVRA. No, nechte teho už. Povídal sem vám. Měl ste je nechat se rozlóčit a byl byste neměl výtržnosť. Co z teho máte? Jenom volej do ohňa lijete. Radši si popilte, abyste ju dostal z domu. Dohodnime se. Dáte vosumatřicet set?

LÍZAL (mrzutě). Nedám. (Náhle se obrátí rozhodně.) Sedumatřicet – (Napřáhne ruku.)

VÁVRA a LÍZAL (pohlédnou si vzájemně do očí).

LÍZAL. No, bude to nebo nebude?

VÁVRA (plácne rukou na ruku).

LÍZAL. Ostatní už se domluvíme –

VÁVRA. A nebude-li Maryša chcet - - -

LÍZAL (uraženě – už k odchodu obrácen vzpřímí se a obrátí se po Vávrovi celým tělem). Co nebude chcet?! –

VÁVRA (krotce). No, Bůh dej! (Odchází.) S Bohem! (Odejde rovně a pevně jako mladík.)

LÍZAL (za ním). A na to hříbě nezapomeň! Nohu zavaž.

Výstup 5.

LÍZAL (sám).

LÍZAL. Ah! (Odlehčí si a sklesne unaveně na lavičku, smekne beranici a přetírá si rukou čelo.)

Z dálky z dědiny ozývá se ruch a píseň: „Jenom ty mě, můj koníčku“, atd.

LÍZAL (zamyšleně při konci sloky dá se do chraptivého škodolibého smíchu; zhluboka). Jen si zpívé! Šak oni ti setnó hřebínek! Sloto žebrácká! Nic to nemá, enem tu chajdu nad hlavó a tu košulu, co na sobě nosí, a do mýho domu mně tu bude dolízat? - - - A – a – a – (Posedá. Vtom se vzpamatuje, že je sám.) No, co se budu dozírat!? De na vojnu a tam ať si haleká, jak chce. (Náhle.) A Maryša z domu – a hněď! Čím spíš – tím líp – Děvčica jako vítr – ešče hanbu mně udělá. (Pauza. Z dálky posud výskot a zpěv. – Najednou se dá Lízal do hlasitého smíchu a ukazuje prstem do prázdna.) A ten?! Ten? (Nový smích.) E – no ba! – A – a – a – hněď ti jich dám! Enem si říct a já – já i budu platit tvý dluhy – já – a už! Sedumatřicet set – vyhodím na ulicu, ani se na ně nepodívám. – Chytré je, to je pravda! Enem že je tu ešče chytré nad chytrýho – a to su já. Chceš-li Maryšu, máš ju mět – ale s penězama si poradím já, hospodář, které s nima umí zacházet. Taky sem nic neměl, a jaké su včil sedlák. Cakryš - - - Dobytek mám, polnosti mám, všecko mám. Já – peníze só peníze, milé Vávro, a kdo si jich vážit umí, váží si peníze zas jeho. Já pán – ty pán – ale kdo má peníze, je ešče větší pán – A tak je to dobře. Nemáš-li, seš věčné žebrák – Sedumatřicet set je sedumatřicet set, ty se tak honem nenahrabó. Budeš je mět, já ti jich neberu, ale hněď ne; až budu vědět, néseš-li taky takové kocór jako ten Josef. – Zatím zeťů sem, zeťů tam – můžeme bét dobří kamarádi, ale (zadrbe se za uchem), Lízale, pozor! (Chce vstát – než sáhne bolestně na nohu.) Cakryš, ta mne dnes bolí! (Ohlíží se po hůlce.) Kdepak mám čagan? (Zahlédne hůl pohozenou Franckem a zamračí se. Pracně nahne se ke dveřím, sedne zas a volá do síně.) Maryšo! Maryšo! (Zamyslí se. Hudba z dálky.) Tak je to dobře! (Pohrozí k zemi.) Já ti dám Maryšu! (Volá.) Maryšo! (Hvízdne bolestí a sahá po noze.) Hm! ta bude kókat, až jí řeknu, jakýho má ženicha. – No, ráda nebude, ale – no – nechť - - - šak ona je hodná dcera.

Výstup 6.

LÍZAL – MARYŠA.

MARYŠA (vyjde ze statku). Copak chcete?

LÍZAL (probere se z myšlenek). Podé mně čagan – Tamhle leží –

MARYŠA (podává mu hůl).

LÍZAL. Kde je matka?

MARYŠA. V kuchyni poklízí. Bude brzo poledně. (Vejde do zahrádky a trhá cosi.) Tatínku, co budeme dělat s tó turkyňó? Na poli ju žeró ptáci.

LÍZAL. Nech včil turkyňu turkyňó a poď sem. Něco ti mám říct. – Kde seš?

MARYŠA (vyjde ze zahrádky a zavírá za sebou branku).

LÍZAL (bere ji za ruku). Co to máš?

MARYŠA. Petržel. (V celém svém chování jeví bázeň a zlou předtuchu.)

LÍZAL (pustí jí ruku). Jakpak, Maryško, což – (měkce) na vdavky nemáš ešče chuť?

MARYŠA (utrhne se). Co by! (Rozhodně.) Já se ešče nechcu vdávat.

LÍZAL. No mlč, máš už čas. Na svatýho Barnabáška už ti bude dvacet let.

MARYŠA (hodí sebou a ustoupí ke dveřím). Eh, nechte marnéch řečí. (Má se k odchodu, najednou se obrátí ve dveřích.) A co za ženicha? Keho?

LÍZAL (krotí se). No, ani bys neřekla. Hádej!

MARYŠA (svěsí hlavu a přemýšlí).

LÍZAL. Néni daleko odtáď - - -

MARYŠA (vzhlédne po Lízálovi).

LÍZAL. A má mlén.

MARYŠA (vytáhne se v těle a zasvítí očima. – Zděšeně.) Snáď ne - - -

LÍZAL (kývne hlavou radostně). Vávra je to - - -

MARYŠA (vyjeveně a polozmateně). Vdovca? (Dá se do trpkého, ne bujného, ale dosud ještě bezstarostného, jasného smíchu.) Vdovca? Se třema dětima? (Zase se divoce směje.) No to ja! –

LÍZAL (rozzlobeně sebou trhne). No co – vdovec nevdovec, ale je dobré, statečné muž –

MARYŠA (zaraženě, zvážní uprostřed nejhlubšího smíchu, pustí kliku u dveří a temně). Snáď to nemyslíte doopravdy?

LÍZAL (stále více pod sebe a k sobě víc než k Maryši). Co bych nemyslel?! Mně se líbí. Nepije, nekarbaní – chlapík jako dub – každá žena može se s něm dobře mět.

MARYŠA (kysele). Enem že jé žádná nechce. Nebožku bil a děvečky si o něm povídajó všelijaký věci. Že se nestydí. – Děti má tři a ještě poméšlí na svobodno děvčicu - - -

LÍZAL (vpadne). Co děti, děti! Šak só to hodný děti!

MARYŠA. Kemu se líbí. Do hrobu se připravit nedám. Šla bych tam, myslím, jak nebožka. Šak ju na svědomí má enem on.

LÍZAL (mlaská jazykem). Co – co – (Klepe holí do země.) Co ty víš! To só samý ženský plky. To se jen tak mluví.

MARYŠA. Ať mluví, (vzdorně), ale Vávru já si nevezmu!

LÍZAL (podrážděně). A Francka – teho žebráka bys chcela?

MARYŠA. Šak sem neřekla – že chcu.

LÍZAL. Ale chodí za tebó. – Myslíš, že to nevím? Myslíš, že su slepé a hluché? – Šak už temu bude konec. Ať ide žebrota, odkáď přišla. Ať si hledá žebrotu a neleze na půllán. Vávru si vemeš! (Krotí se k mírnosti.) Takové statek, takové mlén! Kam dáváš rozum, děvčico, kam’s dala oči?

MARYŠA (plačky a vzdorovitě). No, víte, děléte si, co chcete - - - ale já –

LÍZAL (ji zakřikne). Mlč! (Bere hůl.) Tak budeš dělat, jak já poróčím. A včil si di!

MARYŠA (chce něco říci, ale pak sebou trhne a bouchne za sebou dveřmi).

LÍZAL (sám). Zpropadený děvčisko! (Vstává.) Ah! – Máma taky tak dělala a dnes je jako hodina.

Výstup 7.

LÍZAL a obecní sluha HRDLIČKA.

HRDLIČKA (vejde, předstoupí před Lízala se smeknutou čepicí, červený, „nakouřený“; čepici v jedné, krátkou dýmku v druhé ruce nutí se do vojenské pózy). Pochválen buď Pán Ježíš Kristus!

LÍZAL. Na věky. Co chceš?

HRDLIČKA. Prosim ich, pane radní, máte přijít do hospody. Chlapci se tam bijó, máte jít udělat pořádek.

LÍZAL. A kde je starosta?

HRDLIČKA. Néni duma.

LÍZAL (odplivne si). A kdo se bije? Beztak zas Honza Ryšánkůj?!

HRDLIČKA. Ja, Honza a Horaččin Francek. Ten začal.

LÍZAL (vzpřímí se). Francek? A tož di, ať ti dá Maryša békovec.

HRDLIČKA (jde do statku).

LÍZAL (sám). Já mu jich na cestu ještě nasypu. Trhán! Jedna muzika nemine, aby se neserval.

HRDLIČKA (vrátí se s býkovcem).

LÍZAL (mlčky vezme býkovec a odchází).

HRDLIČKA (jde za ním a čeká, až Lízal zajde).

LÍZAL (bruče a huhlaje cestou zachází za jeviště).

Výstup 7.

LÍZAL a obecní sluha HRDLIČKA.

HRDLIČKA (vejde, předstoupí před Lízala se smeknutou čepicí, červený, „nakouřený“; čepici v jedné, krátkou dýmku v druhé ruce nutí se do vojenské pózy). Pochválen buď Pán Ježíš Kristus!

LÍZAL. Na věky. Co chceš?

HRDLIČKA. Prosim ich, pane radní, máte přijít do hospody. Chlapci se tam bijó, máte jít udělat pořádek.

LÍZAL. A kde je starosta?

HRDLIČKA. Néni duma.

LÍZAL (odplivne si). A kdo se bije? Beztak zas Honza Ryšánkůj?!

HRDLIČKA. Ja, Honza a Horaččin Francek. Ten začal.

LÍZAL (vzpřímí se). Francek? A tož di, ať ti dá Maryša békovec.

HRDLIČKA (jde do statku).

LÍZAL (sám). Já mu jich na cestu ještě nasypu. Trhán! Jedna muzika nemine, aby se neserval.

HRDLIČKA (vrátí se s býkovcem).

LÍZAL (mlčky vezme býkovec a odchází).

HRDLIČKA (jde za ním a čeká, až Lízal zajde).

LÍZAL (bruče a huhlaje cestou zachází za jeviště).

Výstup 8.

Za HRDLIČKOU hned vystoupí MARYŠA.

HRDLIČKA (vrátí se, přiskočí k Maryši a pošeptá jí něco do ucha).

MARYŠA. Kde je? (Chvatně za sebou zavře dveře.)

HRDLIČKA (klade na ústa prst).

MARYŠA. A kdo se to teda pere?

HRDLIČKA (dá se do smíchu). A to enem tak – ze sucha - - - (ve smíchu), aby tatínka dostali z domu. (Rychle odejde.)

Výstup 9.

FRANCEK (přijde s opačné strany).

MARYŠA (běží mu vstříc). Františku, co tu chceš?! Maminka je na dvoře!

FRANCEK. Nebuj se, co seš tak uplakaná?

MARYŠA (svěsí ruce). Bože! (Zakryje rukama tvář.) Ani mně nevzpomíná.

FRANCEK (béře ji za ruku). Neplač, Maryško. Už je nám to málo platný. Nějak to už přetrpíme a za tři léta, dá-li Pánbu – budeme zas spolu. Vzpomíné na mě – a budeš-li moc‘, piš mně.

MARYŠA (temně a sklíčeně). Tak už teda pojedete?

FRANCEK. Už budó sedat na vozy. Jak odzvoní poledne, pojedem. Bude to smutná cesta do Brna.

MARYŠA. A kady pojedete? Po silnici nebo tady okolo?

FRANCEK. Tady okolo. MARYŠA. Tak – já se budu dívat.

(Oba se zamlčí.)

FRANCEK (objímá ji). S Pánem Bohem, Maryško! a piš! Psaní můžeš dát dycky mamince. Já ti je taky tak pošlu.

MARYŠA (v slzách přikývne hlavou a přitlačí se v přístěnku ke zdi. Znova vztahuje ruce kolem jeho krku a dá se do tichého pláče. Pák se náhle vzmuží a odstrkuje jej od sebe). A di už! (Sama zůstane stát a pláče.)

Výstup 10.

LÍZALKA (vyběhne rozdrásána s rukávy vyhrnutými, bez šátku na hlavě a bosa). E, vy holoto! (Trhne Maryšou do síně a odstrčí Francka. K Maryši.) Kliď se do baráku! (Strká ji do síně. K Franckovi.) Co tady chceš?

FRANCEK. Nic, přišel jsem se rozlóčit - - -

LÍZALKA (chápe se dveří). Eh, jakýpak lóčení! (Hodí za sebe.) Jen di s Pánembohem a radši tam zvostaň, uděláš lepší - - -

MARYŠA (vzpírá se na prahu a začne se ve dveřích strkat s Lízálkou). Pusťte!

LÍZALKA (překřikuje Maryšu). Pudeš, nebo nepudeš? (Míří jí políček.)

FRANCEK (přistoupí k nim). Jdi, Maryšo, jdi! Šak (výhružně) my se přece rozlóčíme!

LÍZALKA (bouchne dveřmi. Za dveřmi křik a váda).

FRANCEK (odchází skoro vesel. – Odejde).

Jeviště několik okamžiků prázdné. Zvoní poledne. Kolem jde sedlák s čepicí smeknutou. Hluboké ticho. Pozadím jeviště přeběhne několik kluků a děvčat s děcky na zádech. Odzvoní.

JEDNO DĚVČE (v běhu popotahuje punčošku). Chlapci! Rekruti už jedó!

Z návsí zazní plnou silou hudba.

Výstup 11.

Jeviště se plní. Lid se schází směrem, odkud se blíží zpěv, provázený hudbou. Na jeviště vejde průvod. Muzikanti vpředu. Za nimi dva vozy, na nichž plno rekrutů. Koně jsou pentlemi zapleteni. Na vozích májky. Rekruti zpívají, zvedají láhve, mávají čepicemi. Ani tu píseň rekruti nezpívají všicci současně. – Druhá velká skupina (2 vůz) začne ji zpívat teprv, když první zpívá už „neublížil jsem...“ Zpěv válí se přes sebe.

[: Spánembohem! už jdu od vás,:]

[: neublížil jsem:]

žádnému z vás.

[: Jak mladému tak starému:]

[: neublížil jsem:]

z vás žádnému.

Za scénou.

[: Spánembohem! už jdu od vás,:] [aji jsem poznali:] faleš od vás.

MARYŠA (rozevírá okno a hledí na průvod).

FRANCEK (s prvního vozu). Hola! (Strhne opratě – vůz zastaví – rekruti tichnou, Francek seskočí ještě v pohybu s vozu a jde rychle k Lízalovu statku.)

MARYŠA (od okna zmizí).

FRANCEK (sáhne na kliku a opře se. Zavřeno. Uhodí na dveře).

Za dveřmi lomoz, křik a hluk Lízalky a Maryše.

1. REKRUT (s vozu). Vyraz dveří!

FRANCEK (už dříve, slyše za dveřmi křik, odskočí, rozežene se a přiskočiv mocným vzepřením těla nevykopne, ale kolenem vypáčí dveře).

MARYŠA (s výkřikem vletí mu vstříc do náruče).

FRANCEK (sevře Maryšu v náruči v síni, takže z hlediště vidět jich není).

Zástup se směje.

FRANCEK (pustí Maryšu, odběhne a vyskočí na stupátko vozu. Stoje tak vysoko na voze s májkou v ruce zavolá s ostatními: „Spánembohem“ atd.).

REKRUTI (pokračují s písní „Spánembohem“).

MARYŠA (klesne plačíc na lavečku).

REKRUTI (zpívají dál).

Do sloky vpadne hudba a hraje marš.

Výstup 12.

V posledních okamžicích vystoupí LÍZAL a zlostně hledí na FRANCKA, právě když z náručí pouští MARYŠU. Vozy odjíždějí. – Z jeviště hukot, zpěv, hudba. – Jeviště se prázdní. – Píseň rychle zaléhá.

LÍZAL (z povzdálí hledí za odjíždějícími a pohrozí holí). Šak’s ju měl, kluku, naposled!

Z dálky je slyšet melodii písně Spánembohem.

Opona v tichu spadne.

DRUHÉ JEDNÁNÍ

Obyčejná selská světnice. V koutě stůl, okolo něho lavice, podle zdi dva lenůšky. Vlevo mezi okny malovaná truhla, napravo proti ní vysoko nastlaná postel. Lištny plné malovaných talířů a džbánků, v rohu třírohá almárka „svatý kout“. V levém zadním koutě kachlová kamna, okolo nich lavice, na vrchu visí bidla. V pravém zadním koutě na lenůšku koš s usušeným prádlem.

MARYŠA

stojíc u koše překládá na stole prádlo. Oblečena jako v 1. jednání. Na malé stoličce u kamen sedí stařenka a loupá zrna z kukuřicových klasů. Stařenka sedí v popředí jeviště nedaleko dveří do druhé světnice. U kamen na lavici sedí tetka

STROUHALKA,

majíc vlňák přehozený přes rameno. V ruce drží klíč. Vedle sebe koš, z něhož průběhem hovoru vezme jablko, okrajuje a po kousku jí.

Výstup 1.

MARYŠA, STROUHALKA, STAŘENKA.

Když se opona vyhrne, je tetka v nejživější rozprávce. Maryša poslouchá, neodpovídá a dělá své, zády obrácena k tetce. Po chvilce vejde LÍZALKA a naslouchá.

STROUHALKA (s povzdechem a líčenou nedbalostí). Ba! (Zívne si nuceně.)

MARYŠA (bije rozčileně prádlem do koše).

STROUHALKA. Je to pravda! Nemůže bét nic horšího, než takový manželství. Člověk, pořádně usnót nemůže a ráno, když vstává, jako by na vodě vstával: všecko pod nohama uhébá, všecko z rukó padá a co člověka těší, těší enem na pul a srdce pořád jako led. (Zívne zas.)

MARYŠA. Vidíte a mě do toho ženete. STROUHALKA (odmítavě vrtí hlavou). Ale to je jenom na čas, než si člověk zvykne. Taky sem na svým kdejaké roh viděla a dnes? Su ráda, že Tomáška mám. Až přindeš do let, taky tak budeš mluvit. (Zívne zas.) Ba, milá děvčíco, vdé se, dokud seš mladá – shrbacenó si tě žádné nevezme. Jako ta přezrálá hruška je pak člověk – nikdo o ňu nezavadí, každé do ní kopne.

Mlčení.

MARYŠA (s úsměvem). No, na takový štěstí mám dycky času dost.

STROUHALKA. Nemysli si to. Čas uběhne jako pěna – a voda po ní zůstane. (S povzdechem.) Já dybych byla svobodna, hned bych si Vávru vzala.

MARYŠA. A šla byste, kam šla první jeho žena. Tu bil a – druhó bude hladit, že?

STROUHALKA. Hladit nemusí a bít taky nemusí. Každá si udělá z muža, co sama chce. Je-li nedobré, sama je tím vinna.

MARYŠA (chladně). Taky dycky ne. (Živě.) Nebožka jeho žena – jaká to byla hodná osoba a jaké měla život? Dodnes by tu byla, dyby nebylo Vávry.

STROUHALKA (podrážděně). A jdi mně ke všem kozlům s takovýma řečima. Řeč se mluví a voda teče a všecko omyje. Nebožka umřela na sucho nemoc. Byla odjakživa taková suchóčká jako komár a chorobná až do smrti. Vávra s ňó žádný radosti neměl. On byl v neštěstí a ne ona.

MARYŠA (jako by Strouhalku ani neposlouchala s povzdechem a trpkým úsměvem kývne hlavou). Moje kamarádka, Stázka, ta ví, co je pravda. Složila tam u nich a utýct před ním musela. Takový to bylo. To byla ta suchá nemoc. A Stázka je přece věrná a spravedlivá děvčicá.

STROUHALKA (uštěpačně). Je, ale pro keho. Jak ze mléna pro mámu živobytí vodnášela, to ti neřekla? A že ju Vávra jedno dopadnul a vyhnal – to ti taky nepovídala? Co ti nalže, to věříš – a co je pravda, pro to seš hluchá.

MARYŠA (už to nemůže poslouchat; sepne ruce). Pro Boha vás, tetičko, prosím, aspoň vy se ustrňte. Copak už nikdo nemá svědomí? Kdekdo přijde, každé o něm mluví, každé je chválí a o ničem jiným žádné vědět nechce než o něm. Copak myslíte, že su už tak hlópá!? Aji ta dívka už začala, a já vím, že só všickni navedeni a vy i s něma. Ale mluvte si, co chcete pěknýho o něm, malujte si ho terna népěkňéšima barvama – já ho přece vidět nemožu. – Celá se dycky třesu, jak si na něho jen vzpomenu. A vy dyž to vidíte, jako rozumná žena s dětima – měla byste sama našim domluvit a ne mě ještě do teho hnát zároveň s ostatnímaj

STROUHALKA. Ale, Bože, děvčico, dyť já ho do tebe necpu. Copak su dohazovačka nějaká? Dyť si dělé co chceš. Ale seš mladá a nemáš tcli rozumu a zkušenosti, co já stará. Jako tvá tetka možu ti přeci poradit? Sama si dělé co chceš! Já jen povídám, co si o tom já myslím a ty si zas potem rozvaž, co sama chceš. Copak je mně dvakrát po tem? Já s tebó nebudu.

MARYŠA. A když se mnó nebudete, proč teda na mě dorážíte, proč chcete mýmu neštěstí? Proč?

STROUHALKA (podrážděně). A protože máš hlavu jako z kameňa. Roba seš a mluvíš jako děcko.

MARYŠA. Tak už mně to připadá (se slzami v očích), jako by mě z domu vyháněli. Pláču, } prosím, naříkám a jako do dubů dybych mluvila. Dybych snáď krvjó zaplakala, taky by mně to nebylo nic plátno. Dnes mám jet na katechismus a ani se mě neptajó, chcu-li nebo ne. Ohlášky sem měla a taky jako by mě ani nebylo. Nikdo už na mě pěkně nepromluví, každé se jen utrhne – a bude-li to tak trvat dál, snáď, Bože - - - (sklesne na mysli).

LÍZALKA (v pootevřených dveřích naslouchá a při posledních slovech celá se vychýlí ze dveří a mrkne na Strouhalku).

MARYŠA (pokračuje), snáď budu museť aji povolit –

STROUHALKA. A dobře uděláš; jinýho než očistec beztak ti doma nečeká.

MARYŠA (vášnivě) A co když mu potem uteču!?

STROUHALKA (úplně klidně). Neutečeš. To každá tak říká před svatbó – a potem je ráda – že sedí.

MARYŠA. Každá ne –

STROUHALKA. Ba, skoro každá.

MARYŠA. Podívejte se na čermačku z Borkovan! Taky ju nutili a už je od muža pryč. Néni ternu ani půl leta, co je vdaná.

STROUHALKA (už se zlobí). To je zas řeč! Čermák je opilec a škaredé chlap – a Vávra je statné muž a mlynář –

MARYŠA (chladně). Kemu se líbí. (Dopálena už skoro se vztekem se rozkřikne.) A dyby byl ze zlata – já ho nechcu!

STROUHALKA (dá se do smíchu). No, nechce si, copak mně je do teho, že na mě křičíš? Pro mě vem si třeba Francka.

Výstup 2.

PŘEDEŠLI, LÍZALKA (vkročí do světnice).

LÍZALKA. Maryšo, di a přines sklínky s polic.

MARYŠA (odejde).

Předešlí bez Maryše.

LÍZALKA (zatím co Maryša odchází, k tetce nahlas). Všecko máme roztahaný, nic nemůžu najít. Takové nepořádek už nepamatuju - - -

(Přeruší řeč a nahne se k tetce, když Maryša odešla.) O Franckovi mlč, teho jí nepřipomíné. Hned je horší.

STROUHALKA (třepe rukou a kroutí se). Enem nech, jen nech – šak já vím, co dělám.

Výstup 3.

PŘEDEŠLÉ. Vejde MARYŠA se sklenkami; později bez Lízalky.

LÍZALKA (béře sklenky od Maryše). Musím je umyt. Na prst prachu je na nich. (Odejde).

MARYŠA (ohlíží se po ní, až zajde; posud rozčilena). Dobře ste mně připomněla. Když už pro nic jinýho – kvůli němu to neudělám.

STROUHALKA. Kvůli kemu? K vůli Franckovi?

MARYŠA (rozčileně přechází po světnici a uklízí poodložené věci). Mě v psaní prosí a naříká, abych na něho pamatovala, abych mu nekazila život – (zarazí se).

STROUHALKA (se směje).

MARYŠA. Co se smějete, tetičko?

STROUHALKA. Ah – tak! Dyť je to k smíchu! (Vážně pokyvuje hlavou.) Papír snese aji centy slz a nic néni pravda. Jdi mně s tó neplecho! – Kdopak na mužský co dá? Rozumná nic. - - - Banda jedna jako druhá – všeci só sténí. (Tónem, jakým se vypravují pohádky.) Měla jsem já, milá brachu, taky svýho Františka! A taky mně vždycky říkával: Když mě nedostane, že si něco udělá – a že to nevydrží a že do vody skočí – a potem zas že do světa uteče a nikdá víc, nikdá že se nenavrátí, na dosmrti bude zkažené, na celé život pryč. A když sem si musela vzít Tomáša – co udělal? – Nic. Nějaké čas rámusil – potem si namluvil jinó a je mu taky dobře. A ostatní só všeci takoví – z jedné loky kvítí. (Ke stařence.) No, je ternu tak, bábo, nebo ne?

STAŘENA (od kamen – stále drhne kukuřici – po dlouhé chvíli). Eh, já vás neposlóchám.

MARYŠA. A taky to všecko nemusí být pravda. Dostál – už je to stařeček – bílý vlasy má, jednó nohó stojí v hrobě – taky nedostal tu svó a dosavád, dyž si vzpomene na svó Filomenku – svěsí hlavu a říká, že zapomenót nemože a nemože.

Book & video

(iTunes Store & App Store (Carpe Diem Online)

DOKUMENTY

Jan Herben / Na dědině

Karel Čapek / Pictures from Holland

Karel Čapek / Bilder aus Holland

Karel Čapek / Prenten van Holland

Miroslav Holub / We’ll Never Get Parts Like That Again

Štěpán Příkazský / Amerikán z Lužic

Milan Šimčík / Roky už se toulám

Michal Huvar / Suzanne Vega Interview

Michal Huvar / Afrikou na dohled

Vojta Kiďák Tomáško / Cesty do nadějí

Petr Pichl / Chvíle posvátná

Jiří Klobouk / Hudba po půlnoci

Jan Kostrhun / Nevěsty z Moravy

KONCERTNÍ ZÁZNAMY

Majerovky / Live at Kaštan

René Lacko/ Live in Bratislava

Eva Lindbergová & Jarmark / Koncert pod hvězdami

Pepa Nos / Rovnou za Nosem

Pepa Nos / Live at Balbínka

Laura a její tygři / Big bang!

Vojta Kiďák Tomáško / Živě v Balbínce

Slávek Janoušek / Příjemný večírek

Veronika Harcsa & Bálint Gyémánt / Live

Jakub Noha Band / Na věky?

Živé kvety / Eěte sme neleteli vesmírom

Sarah Tolar & Quartet / Live

DIVADELNÍ ZÁZNAMY

Karel Čapek / Válka s Mloky

Karel Jaromí Erben / Kytice

Jakub Hron Metánovský / Ba za mar

Alois a Vilém Mrštíkové

Maryša

Odpovědný redaktor Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 331. publikaci

v Brumovicích roku 2015

Vydání první (v Carpe diem)

Digitální tituly Carpe diem včetně knih, jež doplňují filmy a koncerty, pro čtečky, tablety a počítače, jakož i tištěné knihy, CD a DVD zakoupíte na: http://eshop.carpe.cz

Elektronické knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, záznamy divadelních představení, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v aplikaci App Storu Carpe Diem Online.

www.carpe.cz

ISBN 978-80-7487-144-3 (epub)

ISBN 978-80-7487-145-0 (mobi)

Table of Contents

O knize

O autorech

Osoby a obsazení

Popis osob

PRVNÍ JEDNÁNÍ

DRUHÉ JEDNÁNÍ

Book & video