***

Rosemary Baxterová jela na svém vraníku vzkázat bratrovi a ostatním, že už mají přijet na farmu k obědu.

Na cestě svého koně zastavila. Naproti jí totiž jela

z Forestovy strany lehká otevřená bryčka, zvedající za sebou oblaka prachu. Rosemary poznala u opratí ženu. Byla to Rachel Forestová, majitelka sousedního ranče. Bohatá

a vlivná žena, která celou Baxterovu rodinu silně nenáviděla.

Když se její vůz přiblížil k dívce, žena na kozlíku zabrzdila koně. Rosemary si připravila svoji zbraň. Nevěděla, co může od této nešťastné ženy čekat. Litovala jí, že ztratila spolu

s jejím otcem i svého manžela a dceru. Ale nenáviděla jí

za její chování vůči Baxterům, za její pomluvy jejich rodiny

a za rozněcování vášní proti nim.

Když vůz zastavil uprostřed cesty a rozplynul se zvířený prach, Rachel Forestová se na dívku dívala zlým, zkoumavým pohledem.

„Chci ti připomenout, abys nechala mého syna být, ty děvko.“

„Ale já,.....“

„Mlč!“ přerušila ji autoritativně. „Snažíš se ho uhranout

a poštvat ho proti vlastní rodině. Že ti není hanba slejzat se

s ním po tom, co jste nám udělali!“

„My jsme vám nic....“ vzlykla Rosemary.

„Řekla jsem ti, abys byla zticha. Přijela jsem tě varovat. Nehodlám se tady s tebou vybavovat. Nech ho být a táhněte odsud. Už těžko udržím své syny na uzdě. Neručím za ně.

A nepokoušej se ovlivňovat Kevina. Dej od něj ruce pryč!“

Rosemary byla náhle plná lítosti, křivdy a hněvu, ale nedokázala už ze sebe vypravit jediné slovo. Seděla v sedle

a zadržovala slzy bolesti, vzteku a hněvu.

Rachel Forestová se pyšně odvrátila, otočila koně s vozem zpět a pobídla ho bičem.

Rosemary seděla stále bez pohnutí na svém vraníkovi

a z očí jí kanuly slzy. Ač jí ta žena velice křivdila, byla rozhodnuta, že jí vyhoví. Už se s jejím synem nesetká a co nejdříve se odstěhuje z kraje.

***

Před západem slunce, v době, kdy se měla ve skalách nad řekou setkat s Kevinem Forestem, seděla Rosemary Baxterová na kládě u ohrady. Byla nervosní. Nechtěla tam jet, ale neměla nikde stání. Do duše se jí vtíraly myšlenky na Kevina a ona se snažila je zahánět. Zároveň se jí vkrádaly

do duše vzpomínky na nepříjemný rozhovor s Rachel Forestovou; jeho matkou.

Měla v hlavě zmatek. Podvědomě ale tušila, že Kevin

o návštěvě své matky u ní neví. Že za svou matku nemůže, jako Rosemary nemůže za neomluvitelný a nepochopitelný čin svého otce.

Alespoň by ale mohla zajet na místo schůzky, když to slíbila. Jen mu říci, že už ho nechce nikdy vidět a odjet... Dokáže to???

O několik minut později se vytratila z farmy a zamířila ke kaňonu Colorada. Kevin už tam na ni čekal.

„Zdravím tě, Rosemary.“ oslovil jí s úsměvem. „Jsem rád, žes přijela.“

„Kevine,....“ řekla dívka chladně, aniž by sesedla z koně. „Víš.....nezlob se na mě, ale já nemám už sil...... Já.....se stěhuju a už tě nechci nikdy......ne,...víš ...bude lepší, když už se neuvidíme. Sbohem.“ vzlykla, otočila koně a prudce ho pobídla do cvalu. Odjížděla.

V hlavě jí hučelo. Dokázala mu to říci a bude mít už klid. Po chvíli se odvážila ohlédnout. Kevin Forest jí pronásledoval. „Proboha proč?“ blesklo jí hlavou. „Urazil se, rozčílil, naštval se na ní, přestal se ovládat, chce jí dostat násilím, nebo proč za ní tak uhání?“

Pobídla svého vraníka do trysku. Její pronásledovatel zmizel v oblacích prachu za ní. Propletla se mezi skalami

a terasovitými horami a oklikou zamířila k farmě. Svého pronásledovatele už za sebou neviděla. Zřejmě ho setřásla nebo si to spíše rozmyslel a vrátil se. Nestála mu za to, aby se za ní honil.

Zvolnila běh svého vraníka, až ho zastavila úplně. Sklouzla ze sedla a snažila se uklidnit. Usedla na balvan u stezky

a přemýšlela. Její kůň však do ní stále žďuchal hlavou. Vstala tedy a vzala do rukou jeho ušlechtilou hlavu. Strkal do ní stále a třel se o její bok. Hladila ho, mile na něj mluvila, ale v nitru byla velice smutná a zkroušená.

Myslela na Kevina Foresta. Litovala trochu toho, že se

s ním rozešla a že už ho nikdy neuvidí, protože jí byl dobrým přítelem. Vlastně ji k tomu rozhodnutí přinutily okolnosti; situace její rodiny a strach. Strach a obavy z Forestů; bohatých a mocných. Z rančerovy sebevědomé ženy, z jejích synů Scotta a Douglase, strach z lidí, co by řekli jejímu přátelství s jedním z Forestů, jak by reagovali na jeho kladný přístup k děvčeti ze zavržené rodiny, vyobcované lidmi

z Becknellu a okolí na samý okraj společnosti.

Nyní je konec. Musí jen zapomenout. Ale nebude to lehké. To věděla. Snad jí pomůže čas a změna prostředí.

Rozhlédla se kolem, a když nikoho neviděla, rozhodla se, že se vrátí domů. Pobídla vraníka, který byl nyní jejím jediným přítelem a vedla o zpět, stezkou, kudy před chvílí prchala před Forestem.

Jela krokem. Předpokládala, že Kevin vzdal její pronásledování a vrátil se domů. Přes to se ale obezřetně rozhlížela mezi skalami, kdyby se náhodou ještě pohyboval

v těchto krásných, ale divokých místech, plných skal,

na okraji hlubokého kaňonu, v němž se klikatil tok řeky Colorado.

Vtom zahlédla Kevinova hnědáka. Pobíhal bez cíle

po stezce.

Zastavila, ale Foresta nikde neviděla. Zprvu se ulekla, ale po chvíli jí napadlo, jestli Kevin z koně při rychlé jízdě nespadl a kůň mu neutekl..... Zachytila proto hnědáka

za uzdu a vedla ho stezkou zpět.

Po chvíli uviděla ležet mezi skalami pod silnou křivou borovicí bezvládné tělo muže. Seskočila ze sedla a běžela

k němu. Poznala Kevina Foresta, který nejevil známek života. Roztřásla se jí kolena a poklekla u něj. Opatrně ho obrátila na záda a na jeho čele uviděla bouli a do krve sedřenou kůži na skráni.

Sňala z krku svůj šátek a otřela mu chvějícíma se rukama z rány krev. Kevin Forest slabě zasténal. Dívka si oddychla, že žije. V té chvíli si uvědomila to, co si stále neodvažovala přiznat. To, co se snažila v sobě dusit a co nyní spontánně vyvřelo na povrch. Právě nyní si plně uvědomila, jak silně ho miluje.

Hleděla bezradně na Kevinovo bezvládně ležící tělo a její slzy skrápěly jeho tvář. Nevěděla, co má dělat.

„Ach,... Kevine,“ zašeptala rozechvěle, „co je ti?“

Odpověď ale nedostala. Hladila ho po vlasech a modlila se, aby procitl z bezvědomí. Cítila vinu za jeho stav i zranění, protože spadl s koně při tom, když se jí snažil dohonit poté, co se s ním tak rychle a příkře rozloučila a odmítla jeho přátelství. Nevěděla, co si s ním má počít. Bála se s ním více hýbat, jestli nemá vnitřní zranění. Napadlo ji, že by ho mohla odvézt na farmu, ale neměla by jistě sílu naložit ho na koně. Mohla dojet pro pomoc, ale musela by ho tu nechat

ve skalách na pospas divoké zvěři. To nechtěla.

Seděla tedy u něj, otírala mu čelo šátkem a mluvila na něj. Pak mu svým šátkem ránu na čele a skráni zavázala.

Po chvíli opět zasténal a zachvěla se mu víčka. Pak otevřel oči a spatřil nad sebou její smutnou a vystrašenou tvář. Její velké, sametové oči, ze kterých na něj kapaly slzy.

„Ach, Kevine...“ ulevilo se jí a lehce se usmála.

„Rosemary...? Co se děje?“

„Ty žiješ!“

„Proč pláčeš?“

„Měla......měla jsem takový strach....“

„Ach, bolí mě celé tělo,“ vzdychl a pak se těžce posadil.

„A hlava...“

„Spadl jsi z koně.“ vysvětlila mu.

„Ach, ano, už si vzpomínám.....spadl jsem, ale....někdo mi pomohl......“

„Jak to myslíš?“ vyhrkla.

„Nebylo o co zakopnout. Podívej..... Něco zasvištělo

a zamotalo se to mému hnědákovi okolo nohou a on se svalil jako střelený. A já letěl s ním.“

„Myslíš laso?“

„Možná,......nevím.“

„Ale na sobě nic neměl. Chytila jsem ho o sto metrů dále.

A ani tady nic nevidím.“

„Máš pravdu, ale....jsem si tím jist. Spíše to vypadalo jako vržené bolaso. S koulemi na koncích, aby se po dopadu omotalo kolem nohou.“

„Ale kdo by....?“ rozhlédla se po okolních skalách dívka.

„Rosemary,......ty v tom nemáš prsty?“ zeptal se přímo.

„Kevine?!..... Opravdu si tohle myslíš?“

„Nemyslím, ale pro jistotu se ptám.“

„Nevím o ničem. Jela jsem a pak se vracela a uviděla tvého koně.“ odpověděla dívka.

„Kdo to tedy byl a proč?“ tázal se Kevin.

„Nevím..... Myslím, že tvůj kůň zakopl sám...“

„To je vyloučeno..... A navíc.....kde je moje puška, revolver a dalekohled?“

„Já nic nebrala.“ ubezpečovala ho Rosemary.

„A měl jsem přes rameno brašnu se svačinou. Je taky pryč. Někdo mě surově zastavil a okradl!“

„Nemám s tím nic společného. Věř mi, prosím.“ naléhala dívka.

„Hm...“

„Věříš mi?“

„Možná....... Dej mi důkaz.“

„Jaký?“

„Pojeď se mnou do města. Ještě jsi mi nedala odpověď.“

„Dala jsem ti jí,.....ale...tančit s tebou jít nemohu.“

„Tedy alespoň se projít po městě?“

„Je to tvé přání a důkaz mojí neviny?“ zeptala se po chvíli nesměle.

„Ano.“

„Tedy.....jen tak se projít....na rozloučenou....to bych možná mohla....“ svolila Rosemary, ač byla dříve pevně rozhodnuta již se s ním nesetkat. Ale řekla to. Vyšlo to ve slabé chvíli z jejích úst a už to nešlo vzít zpět.

„Díky,“ usmál se na ní a těžce vstal. „Věřím ti.“ dodal

a zahleděl se jí do očí. Po chvíli sklopila svůj zrak.

„To, cos mi řekla tam, na našem místě, tos nemyslela vážně, že ne?“ zeptal se jí po chvíli.

„Myslela.“ vzdychla nešťastně. „Už raději pojedu, jestli ti je lépe. Stmívá se.“

„Jo, už je mi dobře, až na tu hlavu. Ale na koni se udržím. Hlavně, že i on má nohy celé. Zítra je sobota. Kde se mám pro tebe stavit?“

„Myslíš to vážně; zase jet do Becknellu?“

„Jistě..... Mám pro tebe přijet k vám?“

„Ne,.....to ne.“ ulekla se dívka uvědomíc si, jak by reagovala matka.

„Tedy přijedeš na naše místo ve skalách nad řekou?“ zeptal se.

Nesměle pokrčila rameny.

„Budu tam čekat ve dvě hodiny odpoledne.“ řekl

a vyškrábal se do sedla. Pak vyrazili bok po boku zpět

po stezce, kudy před hodinou uháněli tryskem jeden

za druhým. Na místě, kde se už několikrát setkali, se rozdělili a každý zamířil ke svému domovu, protože se už stmívalo.

***