***

Jim Sheppard se ve svém podkrovním pokoji svlékl

do půl těla, odložil opasek s revolvery a šel se ke studni opláchnout, neboť byl po horkém dnu zpocený.

Emily zamířila nahoru k jeho pokoji. Na schodech potkala Bena.

„Jsem na něj zítra zvědav, když se přizná, že se bojí.... ...hrdina.“ poznamenal s opovržením v hlase rančerův syn. Emily na to nic neřekla. Myslela na svůj plán. Vnikla

do střelcova pokoje a obratně mu vysypala z obou revolverů všechny náboje. Schovala je v kapsách a narafičila zbraně tak, aby nic nepoznal. Pak se z místnosti vzdálila.

Po večeři, když se už setmělo a střelec Shanahan dlel

ve svém pokoji, se Emily potichu přiblížila k jeho dveřím. Mrkla dovnitř klíčovou dírkou. Černý jezdec ležel na zádech

v posteli. Byl oblečen, ale jeho pás s revolvery visel stále

na opěradle židle u postele. Nespal.

Hleděl do stropu a přemýšlel. Myslel na rodinu Perkinsových. Skládal si jednotlivé postřehy k sobě

a formoval si názor na rodinu jako celek i na jednotlivé její členy zvlášť. Tak například Susan Perkinsová......... Schází se v noci s profesionálním zabijákem Aschleyem. Zřejmě tají rančerovi, že se dříve znali a měli spolu poměr a že Ben vlastně není syn Hugha Perkinse, ale střelce Aschleye. Ten zabiják vlastně Susan vydírá a ona je z jeho náhodného objevení se zde, nešťastná. Ten odpornej chlap se dokonce neštítí nutit tu zoufalou ženu, aby mu byla po vůli s tím, že za to ušetří její rodinu...

Její syn Ben..... Trochu rozmazlený, někdy má jízlivé poznámky, nevychází dobře s rančerem a nemá rád Shanahana k vůli své sestře, o kterou mu zakazuje se ucházet...

Rančer,....ten ho chce maximálně využít jako Shanahana a pak...? Kdo ví? Nikdo z Perkinsů mu moc nevěří a něco

na něj objevili, čímž vztahy členů rodiny k němu velice ochladly. Snad Shanahan zabil někoho z nich.... Pro Jima to bylo nebezpečné a nepříjemné, ale musel to tak zatím nechat.

Zvláštní význam v jeho mysli zaujímala Emily Perkinsová. Líbila se mu jako žena, ale trápilo ho její chování, které bylo nevyzpytatelné a měnilo se každým dnem. Nyní v jeho neprospěch. Chtěl alespoň jí říci pravdu, že není tím, za koho ho všichni považují, tím, za koho se vydává. Ale její odmítavé chování a nenávist, čišící jí náhle z očí, ho donutily na poslední chvíli změnit názor a neřekl jí nic.

Také se právem obával zítřejšího dne. Tušil, že přijde nejtěžší a nejnebezpečnější zkouška jeho hry na střelce Shanahana. Hry, velice odvážné a riskantní až hazardní... Mohl se zítřejšímu střetu vyhnout. Ještě byl čas, ale Jim nebyl zbabělec. Zůstane Shanahanem až do konce, i kdyby mu to mělo být osudné. Snad ale nebude tak zle, když je podpoří i chlapi od sousedů, jak tvrdil rančer.

Náhle přerušilo jeho myšlenky zaklepání na dveře.

„Vstupte,“ řekl a připravil si k posteli revolver. Vešla Emily a zavřela za sebou dveře. Jim jí v první chvíli viděl rád, ale vzápětí ho překvapil zvláštní výraz v její tváři a malý revolver v její ruce, kterým na něho odhodlaně mířila.

„Co se děje?“ zeptal se nechápavě.

„Neopovažte se sáhnout na svoji pistoli!“ varovala ho vážným hlasem. Rázem poznal, že nežertuje.

„Emily,.....co to do vás vjelo? Chcete mě snad oloupit nebo zabít?“

„Ano.........zabít...... Právě to mám v úmyslu.“

„Dobře......O.K..... Smím ale vědět proč?“

„Jste....jste sprostý vrah...... Nenávidím vás...“

„Proboha proč? Co jsem udělal? Už mi to k sakru konečně řekněte!“

„Ano...Řeknu vám to, abyste umíral s vědomím, co jste způsobil a že za to pykáte.“

„Emily, uklidněte se,“ vyzval ji klidným hlasem.

„Neříkejte mi tak důvěrně! Pro vás jsem a vždy budu pouze slečna Perkinsová, pane....“

„Jak si přejete,.... slečno Perkinsová..... O co tedy jde?“

„Zabil jste mého strýce; bratra mé matky.... A mojí sestřenici, které bylo pouze patnáct....“

Jim Sheppard se zhluboka nadechl. „O tom nic nevím,“ řekl snaže se, aby jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně.

„Jen nezapírejte. Všichni to víme. Zapírá jen zbabělec...... Mám důkaz o vaší vině!“ zvolala vášnivě a přistoupila opatrně k němu blíž. Její revolver stále mířil na Shanahanovu hlavu, ač se jí ruka chvěla rozčilením.

„Chtěl bych vám říct, že s tím nemám nic společného. Kdy se to stalo?“

„Krátce před tím, než jste se objevil tady. Jen zbabělec však zapírá. Máte-li kus cti v těle a jste-li alespoň muž, přiznejte se, že jste je zastřelil.“

„Emily!........Tedy, omlouvám se, ....slečno Perkinsová,.... ...rád bych vám vysvětlil, že nejsem žádný....“

„Tak dost!“ přerušila ho. „Žádné vytáčky! Podívejte se sem! Na tyhle hodinky .......Znáte je?“

„Ano...... To jsou.....“

„Kde jste k nim přišel?!“

Jim Sheppard hleděl na zlaté hodinky a začínalo mu svítat. „To jsou hodinky vašeho strýce?“ zeptal se.

„Ano..... Byly.“

„Jak se jmenoval?“

„Jill Walsch.“

„Hmm...“

„Už jste si vzpomněl?“

„Ano........ Ale...“

„Takže jste je ukradl mému strýci?“

„Neukradl..... Pouze jsem je vzal k sobě do úschovy, protože byl mrtev.“

„To je stejné....... To jsem chtěla slyšet.“

„A kde jste je vzala vy?“

„Buďte zticha!“ zavrčela na něj. „Teď se ptám já!“

„Opatrně s tou zbraní. Nešermujte s ní tolik, ať si neublížíte,“ dráždil jí. Přešla jeho poznámku mlčením. Pevně mu hleděla do očí. Pak se zeptala: „Chci ještě vědět, než to do vás pustím, proč jste je zastřelil? Vždyť té dívce bylo patnáct! To jste jí nejprve zneužil?“

„Tak už toho mám dost! To už stačilo!“ došla Jimovi trpělivost a vstal.

„Okamžitě si sedněte!“ houkla na něj. „Jsem odhodlána pomstít ty mrtvé, tak žádný ukvapený pohyb.“

Jim poslechl a opět si sedl na okraj postele a hleděl dále do ústí jejího revolveru. „Nuže, střelte mě, jestli si opravdu myslíte, že jsem střelil vašeho strýce, zneuctil a pak zabil

i vaši sestřenici....“

„A není to snad pravda? Měl jste u sebe ty hodinky! To je jasný důkaz. Ze strachu před smrtí to chcete zapřít?“

„Nemám strach..... Nepotřebuju nic zapírat..... Jsem ..... ...jsem....střelec...Možná bez citu,.....ale to, co říkáte, to bych nedokázal udělat.... Já jsem je nezabil... To mi prosím věřte.“

„Nemám proč vám věřit.“

„Záleží mi na tom, abyste mi věřila...“

„Proč?“

„Protože......jsem nevinen.... Není to tak, jak si myslíte...“

„A jak je to tedy? Kdo je zabil, když ne vy?“

„To vám bohužel nemohu říct;......zatím.“

„Nevěřím vám.“

„Jednou vám to možná řeknu.“

„Třeba už nebudete mít příležitost....“

„Pak se to nikdy nedovíte...“

„Není to náhodou tak, že jste vinen jejich smrtí a přijel jste k nám, abyste odčinil svojí vinu a pomohl nám z nesnází?.... Sám jste říkal, že jste tu nezůstal k vůli mně....“

Jim se usmál: „Tak to opravdu není...... Chtěl jsem vám pomoci z vlastní vůle.“

„Opravdu?“

„Nevěříte mi?“

„Ne!..... Včera jsem vás viděla..... Zahládla jsem vás v noci, jak jste ležel v trávě a pozoroval toho......vašeho kolegu Aschleye, jak se sápal na mojí matku. Tak si představujete pomoc Perkinsům?!“ zeptala se jedovatě.

Jim si povzdych: „Ano, byl jsem tam..... To nepopírám.“

„Tedy proč jste jí nepomohl?..... Snad jste spojencem Aschleye a Mc Allistera?!“

„Ne, to nejsem. Na to vemte jed!..... Ale bál jsem se, že...“

„Slavný střelec Shanahan se najednou bál..... To vyprávějte někomu jinému!“ přerušila ho pohrdavě.

„Bál jsem se vystřelit!“ upřesnil. „Bál jsem se, abych nezasáhl vaší matku...byla tma.....a potom, když jí pustil, tak jsem se bál .....o sebe... Klidně se smějte! Vy to asi nikdy nepochopíte,....že člověk může mít také strach.“

Pohrdavě se zasmála.

„Ani jste se pak neukázal.... Co si mám o tom myslet?

Po tom všem zmizíte opět ve tmě, navíc, když jste měl hlídku u stáda, vzdáleného půl míle...“

Jim mlčel. Už ho unavovalo se s ní hádat.

„Nenávidím vás...“ zašeptala... „Zpočátku jste se mi líbil, věřila jsem vám, ale teď už vám nevěřím ani slovo. Pohrdám vámi...“

Natáhla kohoutek u své zbraně.

„Tak střelte! Skončete to, ať máte pokoj a klid v duši.“ nabádal ji.

Emily však po chvíli sklonila ruku s revolverem. Nemohla jen tak střelit člověka, který se nebránil. Nedokázala to. Chtěla ho vyprovokovat, aby sáhl po svém revolveru, který měl hned u postele. Pak by ho střelila jistě. Ale on vůbec na své zbraně ani nepohlédl. Hleděl jí přímo

do očí, až jeho pronikavý pohled nevydržela a oči sklopila.

Na chvíli se k němu otočila zády. Čekala, co udělá. On však seděl stále bez hnutí na okraji své postele. Otočila se zpět k němu.

„Proč jste nesáhl po svých revolverech? Dávala jsem vám šanci....“ divila se. „Proč jste mě nestřelil nebo alespoň neomráčil, když jsem vás odhalila? ...Proč jste se na mě nevrhnul? Čekala jsem to.... Takto vás nemohu zavraždit....“

„Nechci vás v žádném případě střelit, ani jinak napadat, vy pošetilé děvče.“ odpovídal klidným hlasem Jim. „Nikdy mě to ani nenapadlo. Chci jen, aby jste mi věřila, že nemám se smrtí vašich příbuzných nic společného....“

„A kdo tedy?“ vyhrkla, opět plná pochybností po jeho upřímných slovech.

„Spousta mrtvých se připisuje na vrub slavným střelcům, ač je někdy ani v životě nespatřili.“

„A ty hodinky?“

„Věřte mi nebo ne, našel jsem je u mrtvého člověka

v horách.... Mám na to dokonce svědka..... …To je vše, co vám řeknu....“

„A kdepak je ten svědek, jestli vůbec nějaký opravdu existuje?“

„Jistěže existuje.“

„Pak je jistě daleko odsud, aby nebyl po ruce.“

„Ano, je trochu z ruky.“ připustil.

„Stejně vám nevěřím. Ani slovo.“ řekla už klidněji. Pak sáhla do kapsy a vysypala mu na okraj postele náboje z jeho revolverů. Hleděl na to překvapeně a udiveně, ale neřekl nic.

Ona pak beze slova odešla....

***

Jim Sheppard si vydechl. Uvědomil si, jak ta dívka byla rozrušená a že stačilo málo a mohla ho opravdu střelit.

„Zatracený Shanahan...“ zaklel tiše Jim. Uvědomil si souvislosti případu. Jill Walsch byl tedy bratrem rančerovy ženy a jeho dcera Priscilla je sestřenice Emily.

Jim musel rančerovu temperamentní dceru chtě nechtě obdivovat. Jak na něj spustila..... Nyní se s ulehčením usmál jejímu vášnivému výstupu. Před tím mu musela nepozorovaně vybrat náboje... Stačilo, aby sáhl neprozřetelně po revolveru a ona byla snad schopna ho střelit! Sama se přiznala, že čekala právě na to. Ale nedočkala se, protože Jim Sheppard má čisté svědomí.

Avšak trápila ho skutečnost, že ho ještě Emily nenávidí, ač si to nezaslouží. Řekl si, že se musí sejít s Cramerem,

ke kterému ho váže slib, že bude hrát tu nebezpečnou hru. Musí hned po zítřejším střetu se Spolkem Dollanova předáka přesvědčit, aby slib mohl zrušit a skončit s tou hrou, kde šlo o život jako nikde. Jerome Cramer ani John Smolowe se neobjevovali a Jima Shepparda ta hra sužovala a tížila stále více a více...“

Emily Perkinsová došla do svého pokoje a třásla se rozčilením po celém těle. Ulehla do postele a dala se do pláče. Její nitro bylo rozerváno... Nebyla si už ničím jista. Krvavého Shanahana mohla zabít a pomstít tak strýce i sestřenici. Plakala a nevěděla, je-li to proto, že ho nedokázala zabít pro svoji slabost nebo že ho nechtěla zabít pro cosi jiného. Možná pro jeho oči, které na ní vydržely po celou dobu tak upřímně hledět. Ať to bylo jakkoliv, Shanahan jí stejně nedal ke střele příležitost. Nepřiznal se a ani nesáhl po zbrani. Jen tvrdil, že je nevinen. Býval by se nechal snad opravdu střelit, aniž by se bránil. Když se k němu otočila zády, čekala, že uslyší cvaknutí jeho prázdného revolveru a to bude impuls k tomu, aby ho střelila. Ale on té příležitosti nevyužil...

Ale proč?

Proč by se nechal od ní klidně střelit, aniž by se bránil? Buď měl nervy z ocele a nevěřil, že na něj opravdu Emily vystřelí, nebo byl opravdu nevinen a měl čisté svědomí, co se týkalo Walschových. Ale co údajný nápis na hrobě? A co ty hodinky? Nevěřila, že je jen tak sebral mrtvému... Prý má na to svědka.... Co když je to pravda? ... Ale mohl také někoho podplatit, aby pro něj svědčil. To nic nedokazuje..... Emily ho snad dříve začala milovat, nyní ho ale jistě nenávidí.... Kdyby měl čisté svědomí, řekl by jí vše a nemluvil by v hádankách

a dokázal by svou nevinu.

Emily byla z toho zmatená a nejistá. Z té nejistoty pramenil rovněž strach, který pociťovala. Strach a nevolnost z toho všeho, hlavně z následujících dnů...

***