Do nebíčka…, do peklíčka…?

aneb

pohádky pro dospělé

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2015 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2015 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-207-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-208-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-209-4 (PDF na CD)

Obsah

Zn. „Prodám duši.“

Brácho, dík!

Sestra Klára

Nesnáším ji.

Woodoo

Lovec ozvěn

Rok 2222

Prolog.

Intermezzo I.

Intermezzo II.

Intermezzo III.

Doslov:

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Nesnáším ji.

Nejsem dětský lékař, uvažuji nad kávou, kterou mi právě přinesla sestřička. O čem si s ní budu povídat, to vím, jakým způsobem − to ani náhodou. Jsem sice psychiatr, ale ne dětský psycholog, tímto oborem jsem se při studiích zabýval jen okrajově. Měl jsem v té době tři nevlastní sourozence ve věku od osmi do dvanácti let a ti mi tolik potřebnou koncentraci ke studiu určitě nedopřávali. Někdy jsem je i nenáviděl za to jejich pošťuchování a rvačky. Možná že jsem jim tohle dětství záviděl. Moje matka se znovu vdala za mladšího muže a ten velmi rychle po sňatku vytvořil moje tři bratrské vejlupky.

Ale to už je dávno pryč, dnes mám dobře zavedenou vlastní psychiatricko-sexuologickou ordinaci. Zabývám se problémy dospělých, na dvanáctiletou dívku prostě nejsem připraven. Její matku znám dosti dobře, je to naše sousedka přes tři domy, sama je mou pacientkou asi rok. Tolik mne prosila, abych si promluvil s její dcerou Jolanou, a já nevěděl jak odříct.

Paní Krátošková je sice trochu „na nervy“, ale tomu se při rodinné anamnéze nepodivuji. A také jí něco dlužím. Ještě jako gymnazistovi mi zaopatřovala nějaké volňásky do lóže divadla, kam jsem vodíval své dívky. Paní Krátošková o mé lásce k divadlu věděla „z první ruky“, vždyť bubínky a harmoniky byly z naší zahrady slyšet až k nim. Už od mládí jsem vymýšlel i psal scénáře romantických „rytíren“, obsazoval do všech rolí vrstevníky z naší čtvrti, povětšinou spolužáky nebo mladší nadšence, a také organizoval nedělní veřejná představení. Zvědaví rodičové i sousedé se dostavili pro nedostatek jiného povyražení a potom na různých sedátkách pobaveně sledovali výkony na jevišti – zahradním altánu, postaveném za lepších časů v době secese. Naše dětské hlasy i souboje dřevěných mečů, potažených alobalem, zprvu nedůvěřivé obecenstvo vždy strhly k aplausu. Nu, k divadlu mne máti nepustila, musel jsem vystudovat něco řádného, abych lidem pomáhal a přitom neublížil, tedy žádnou řezničinu, jak matka nazvala chirurgii.

Popíjím kávičku a promýšlím strategii. Jolanin stav charakterizovala maminka jako „…pořád je jak papuč, nesmím se jí na nic ptát, má problémy se spolužáky i kantory ve škole, zavírá se ve svém pokojíčku, odmlouvá a je nějak mimo…“. Paní Krátošková se obává, aby za tím vším nebyly třeba i drogy. Dívka ale vpichy na kůži nemá, pozorovala jí, když spala, to matku neuklidnilo, protože, prý i toluen nebo cigareta s marihuanou udělá své.

Dobře vím, jak není pravdivý mýtus, že feťáci pocházejí z narušených rodin a upadají do spárů drogy, neboť se jim nikdo nevěnuje a sociální příčka je nízká. Jolana je jedináček, kterému se odmala rodiče věnují až moc. Její tatínek, Raoul Krátoška, je vysokoškolský profesor. Ostatně část dotazníku o rodině v tuto chvíli vyplňuje s Jolanou moje ambulantní sestra Hanka. Uvědomuji si, že jsem svou novou klientku viděl naposledy s barevnou aktovkou na zádech, tenkrát mi ji matka hrdě představila coby prvňačku. To víte, jedináček! Bylo to druhého září a ona již uměla plynně číst. Vyjukaný pohled a nazrzlé culíky mě tenkrát nezaujaly.

Sestřička nese kartu a za ní, ťuky ťuk, do otevřených dveří, se zbytečně loajálním dotazem „Můžeme?“ vede paní profesorová svou dceru za ruku. Tedy, spíše ji táhne. Napjatá tyčkovitá paže dívky výmluvně předvádí odpor. Již dopředu cením zuby a nasazuji grimasu Mikuláše, jenž hodlá nadělovat.

„Pozdrav, přece!“

„Brý den!“

„Jak se jmenuješ?“

Ticho. Musím zvolit jinou formulaci.

„Jak ti mám říkat, jak si přeješ, abych tě oslovoval?“ Vidím výsměšný pohled velkých očí v drobném obličeji plném pih, korunou je nagelovaný účes ve stylu rozzuřeného ježka.

„Prosím? Tady za tímhle stolem asi není slyšet!“

Hodlám lehounkou ironií přimět to zrzavé stvoření k odpovědi.

„Řekla jsi něco?“

„Tss!“ ozve se reakce na matčino dloubnutí loktem do žeber.

„Nemám raději počkat na Jolanku na chodbě?“ zeptá se matka. Přitakám kývnutím a paní Krátošková zavře dveře ordinace.

„Nu?“ Pokynu rukou, ať si to dítě sedne. Vůbec nevypadá dětsky. Křehká je, ale mohla by již začít nosit podprsenku. Světlé oči, určitě nejsou po mamince, ty znám. Budou tedy po tatínkovi. Jsou takové bezbřehé, vodnaté a odulé. Mohou být vůbec oči odulé? Tyhle jsou!

„Ptal jsem se tě, jak tě mám oslovovat.“

„Už mne přece oslovujete, ne?“

„Podívej, něco spolu vytvořit musíme, když už tě sem maminka přivedla, já si jí vážím, chci její obavy o tvé zdraví rozptýlit, na tom přece nic není, když se ptám, jak ti mám říkat, či ano? Nebo nemusíme spolu mluvit a ty mi vyplníš nějaké testy, souhlasíš?“ Herdek, nadávám v duchu, přece nemůže být tak zakřiknutá. Oba rodiče mají komunikaci na výborné úrovni.

„Když chcete…“

„Jak − já chci…?“ divím se.

„Když chcete, abych to vyplnila, tak to vyplním.“

Klídek, řeknu si a rozprostřu před ní tři typy testů. Částí posledního je napsat krátký výstižný text do okénka bez linek na téma: Jak by ses charakterizoval? Musí obsahovat i vlastní nezkrácený podpis.

„Máš na to patnáct minut,“ upozorňuji Jolanu a nastavím minutový budík. Ještě neuplynula stanovená doba a dívka mi vrací všechny formuláře.

„Máš nějaké problémy, které bych mohl s tebou řešit?“

Ohrne ret. „To sotva!“

„Myslíš, že ti opravdu nemohu pomoct?“

„Už jsem odpověděla, vy ne!“

„Mohu se obrátit i na jiné oborníky, chceš? Určitě tě něco trápí, když se svěříš, bude problém poloviční,“ káži a usmívám se jako maska klauna.

„To sou kecy, samé klišé, nenachytáte mne!“

„Nechci tě vůbec nachytávat, to se mýlíš a chtěl bych tě požádat, abys se mnou mluvila slušně, ve škole přece také nemůžeš říct paní učitelce, že kecá a pokud s ní takhle mluvíš, nedivím se, že máš problémy, Jolanko!“

Dívka zrudla, nikoliv hanbou, ale vztekem.

„Nejsem žádná dvouletá Jolanka, neříkejte mi tak!“ V těch mdlých očích jsou náhle dva blesky a růžovou pusu má zkřivenou jak špatný šev chirurga.

„Sestři!“ Volám sestru proto, abych se tohoto stvoření zbavil, nebyl to zrovna úspěšný pohovor, ale co bych se trápil, v čekárně na mě čekají normální pacienti. Napsal jsem na recept slabé sedativum.

„Řekněte, prosím, paní Krátoškové, jak tohle bude Jolana užívat, na kontrolu mi slečnu objednejte za měsíc.“ Potom se usměji na dívku a vyprovodím ji dvorně ke dveřím ordinace.

„Nashledanou!“

Odpověď jsem opravdu neslyšel. Uf! Dcerunka pana profesora má do uctivosti k dospělým velmi daleko. Shrábnu testy do zásuvky, vyhodnocení budu dělat stejně až večer. Ordinace běží dál jako po másle, v pět hodin odpoledne se rozloučí i sestřička a já ještě chvíli nabírám u okna zeleň do duše.

Vyndám ze šuplíku Jolaniny testy. V posledním okénku jednoduchého grafologického rozboru mi padnou do očí stoupající řádky textu a podivné rozleptané znaky písma, napíchané do papíru coby biče s velkým náklonem doprava. Dívka je emotivní, uzavřená, zdůrazňuje svou výlučnost. Test inteligence zvládla rychle a bez jediné chybičky – IQ je vysoké, s empatickou složkou je to trochu slabší. Její uzavřenost činí sedmdesát procent a svědčí o velké introverzi. Je to mlaďoch, sociálně nezralý, říkám si a stále sleduji zvláštní písemný projev. Nejsem grafolog, ale i s tím málem znalostí, jež mám, mi je jasné, že Jolana musí trpět velkou depresí. Její vrstevníci jsou pro ni zaslintaná batolata a dospělí ji neberou jako sobě rovnou, na vydělení z kolektivu moje první diagnóza stačí, nemusí to být důvod pravý, ale co jiného by za tím ještě mohlo být?

„A jak vypadá situace ve škole i doma dnes?“ ptám se o měsíc později paní Krátoškové. Přišla sama, bez Jolany.

„Jolanka není ve škole, je doma už týden, má zlomenou nohu.“

„Jak se to stalo?“

„Přiskákala domů po jedné noze, prý spadla se schodů. Nevěřila jsem jí a moje tušení bylo správné, manželovi totiž pravdu řekla. Představte si, pane doktore, že skočila z mostu, chtěla prý se utopit, ale netrefila se a spadla do svažitého břehu řeky. Tam ji v pádu zachytily větve velkého keře.“

„Probůh! Proč jste mi tohle nepřišla nahlásit? Budete ji muset přivést sem a já jí nasadím jinou léčbu! Víte, co napsala do své charakteristiky? Prý je už dospělá, tykání ostatních dospělých ji uráží, připadá si jako cestovní vak, se kterým druzí bezohledně házejí. Co tomuhle říkáte, paní Krátošková?“

„Víte, ona si Jolanka vždy spíše rozuměla s manželem. To on ji naučil v pěti letech číst, od malička do ní hustil filosofii a jiné vědomosti, také angličtinu i němčinu. To on, Velký profesor, ji začal oslovovat My Little Lady, byl pro ni vždy absolutní autoritou. Jenže… poslední dva roky pro ni tolik času neměl. Vzal si navíc soukromé doučovací hodiny, aby mohl jezdit přednášet do Berlína.“

Pomalu mi svítá, proč byla Jolana tak nepřátelská, její nitro budoucí ženy se vzbouřilo, když už své dětství předčasně odložila. Nevím, proč jsem se nechal uprosit, že Jolana nebude muset ke mně na pohovor se sádrou na noze. Bylo mi líto zdrcené matky a opět proti svému přesvědčení jsem dovolil, aby podávala své dceři léky. Dnes bych potřeboval jít dříve domů, moje žena může rodit každou hodinu, moc se těším, budu u porodu s ní. Víte, jsem teprve rok ženatý, na potomka se těším, také trochu z toho důvodu, že moje Zdena snad konečně přestane jíst tašky jídla, šlo to do peněz, věřte mi! Zase z ní bude krásná a štíhlá mladá paní. Mně se tlusté ženské nelíbí, nepřitahují mne, pociťuji k nim odpor, ještě že to těhotenství skončí a s ním i můj celibát. Chlapec se bude jmenovat po mně – Milan. Nervozita je i na mně znát.

„Nebojte se, určitě to bude kluk!“ Paní Krátošková se loučí a slibuje, že na dceru dá pozor.

Odjel jsem domů tak akorát včas, abych odvezl svou paní do porodnice. Do hodiny přišla na svět moje dcera – Milana. Měli jsme sice problémy se schválením jména, nakonec však do rodného listu zapsáno bylo. To krásné dítě jsem si okamžitě zamiloval, pokud jsem nesloužil v nemocnici, vozil jsem hrdě kočárek. Jolanu jsem do ordinace nezval, nebyl zájem ze strany rodiny, párkrát jsem ji viděl před domem s kamarádkou, stejně mne nezdravila a já ji ani pohledem nevyhledával.

Uplynulo šest hektických let. Moje dcera Milana prošla s nadšenou tvářičkou zápisem do první třídy. Od babičky a dědy dostala novou aktovku se všemi potřebami, ba i krásnou skříňku z borovicového masivu. Dnes ráno, než jsem odjel do ordinace, jsem ji načapal v pyžamu a s aktovkou na zádech před zrcadlem v předsíni. Něco tak nevkusného bych si já na záda nedal, ale dcera je zblázněná do obrázku Barbíny na vrchním dílu aktovky. Už sice sedím za svým pracovním stolem, avšak ten blažený úsměv budoucí školačky vidím stále. Je to dobrá předzvěst, určitě jí škola půjde bezvadně.

Po desáté hodině mi volá lékařka z nemocnice. Je u nich na chirurgii nějaká Jolana Krátošková, podřezala si žíly, matka ji našla včas a já jako její lékař mám usoudit, zda ji mohou propustit do domácího ošetřování. Matka pláče a dcera vyhrožuje, že na psychiatrickém oddělení ležet nebude a udělá zase něco hrozného.

„Tento postup je neobvyklý, to je vám, kolego, jistě jasné, ale je zde přítomen také profesor Krátoška, mermomocí si chce dceru odsud odvézt, o sebevražedném pokusu dcery si myslí, že je to pubertální provokace kvůli nějaké lásce, jde tu o prestiž rodiny, všichni se odvolávají na vás, myslela jsem si, že jste příbuzní, rozumíte mi, pane kolego, doufám, že?“

Rozumím tomu až moc dobře, mám přece také dceru, kterou bezmezně miluji. Slibuji paní doktorce zvláštní péči i dohled nad pacientkou a zavěsím. Jsem tak překvapený, zaskočený a z celé situace i naštvaný, že chvíli pochoduji ordinací ode zdi ke zdi. Co si o sobě myslí, ta pitomá protekční nána? Kdyby nebyla její matka tak hodná, rázně bych takový postup zamítl. Odpoledne se paní Krátošková vplížila do ordinace s omluvou, že Jolanka spí, přijde ráno jako první pacientka a sama.

„Kolik že má roků?“ zeptám se, abych přerušil tok omluv.

„Bylo jí sedmnáct.“

„Hm, tak to už je skoro plnoletá, nebojte se, dcera to zvládne, nemusíte chodit!“

V klidu jsme se rozloučili. Těším se domů, slíbil jsem Milaně svou maličkost ke hře Pexeso. Malá je vášnivá hráčka karet, vždy mne obehraje, jsem rád, když sama sobě tleská a směje se. Starosti mi však dělá moje stále hubenější manželka. Posílám ji k lékaři, nejen že to odmítá, ale programově se mi vyhýbá. Tak to bylo i dnes. Dcera vyhrála, zase to hlasitě oslavovala a manželka odešla do ložnice s výmluvou na migrénu.

Každý den ráno přicházím do ordinace tak o čtyřicet minut dříve, abych v klidu vypil svou kávu a přečetl si u ní noviny. Dnes ale sedí v čekárně dvojnice Ornelly Mutiové s bílými náramky na zápěstích.

„Dobrý den,“ řekne a povstane.

Udiveně si měřím tuto krasotinku a potom ji požádám, zda si smím vypít svou kávu, abych se zcela probudil.

„Jistě, to je samozřejmé!“usměje se a sedne si.

Kávička je dnes tak dobrá jako vždy, ale já jsem vyveden z míry, jako bych měl já sám domluvenu audienci u královny. Tětiva mé zvědavosti je napjatá příliš, normálně mě pacienti z klidu nevyvádějí. Urovnám pomyslně zmačkaný oděv a jdu otevřít raději sám. Sestřičce Hance se poněkud rozšířily zornice a cuknul koutek rtů, rovná chorobopisy již jednou srovnané.

„Pojďte dál, mladá dámo,“ řeknu německy a blahosklonně pokynu volnou paží.

„Děkuji velmi pěkně. Ta snídaně netrvala nijak dlouho,“ odpoví Jolana kvalitní němčinou a vejde.

„Nejste takový suchar, jak jsem si myslela,“ prohlásí na úvod, „rád se předvádíte, že?“

Neztrácím bod a ihned odpálím: „A vy zřejmě také tak nějak. Nosíte velmi originální, leč nákladné náramky, ne?“

Její hvězdný pohled je okamžitě potažen záklopkou krokodýla. Je ve střehu. Musím natvrdo, žádné okolky.

„Jolano, co se vám stalo tak hrozného, že jste si tolik moc ublížila již podruhé? Ven s tím, nesnažte se mne podvádět, zachránil jsem vás před pobytem na psychiatrii!“

„Nechce se mi žít, a bylo to potřetí!“

Prásk!

„Jak to, potřetí?“

„Jedny prášky se mnou před dvěma léty matka rozchodila.“

„Táák? Vám není maminky líto?“

„Ani ne, ona mě také nelituje, doopravdy se o mne nezajímá.“

„Jak tomu mám rozumět? Ve škole se vám daří, doma máte svůj pokojík a veškerou podporu rodičů, kteří vás milují, a vy nechcete žít? Navíc jste nejen chytrá, ale i velmi hezká!“

Jolana do mě zapíchne káravě oči.

„Nechcete se, pane doktore, zařadit mezi ty trubce, co na mě obdivně čumí, a slepice, které mi závidí, že ne?“

„Ach Bože,“ povzdychnu si nahlas a již nedořeknu, změnila se fyzicky, avšak naturel zůstal. Je pěkně drzá!

Dělám, že tento prohřešek nevnímám, a povídáme si o škole. Učit se doma nemusí, vše jde snadno, ale pořád má pocit nepatřičnosti. Nebaví ji hloupé řeči vrstevníků, k blbinkám běžně prováděným se nepřipojuje, připadá jí to stupidní. Cítí vyčítavé pohledy, říkají jí profesorko. Když se zastala spolužačky, která vrazila facku spolužákovi za dvojsmyslné řeči, sesypal se na ní kolektiv jako roj zabijáckých včel. Prý nerozumí legraci a dělá ze všeho vědu. Ne, spolužačkám se nesvěřuje, nepochopily by její problémy a navíc by je roznesly patřičně přikrášlené.

„Já vím,“ řeknu, „nejste hloupá a nejste škaredka, zájemci o vztah s vámi by mohli stát v pěkně dlouhé frontě, vy však šťastná nejste. Pořád nevím, co vás tak deptá, je to fakt, že se jim nepodobáte? Že jste jiná? Nebo protože nemůžete najít bytost stejnou jako vy?“

„Řekla bych ráda, že obojí, ale já nikoho nehledám.“

„Máte alespoň nějakého koníčka?“

„Ano, historii. Od malinka, za to vděčím otci, když jsem ještě neuměla číst, četl mi večer takové knížky!“

„A co teď čtete?“

„Kroniku zbraslavskou.“

„Tohle vás baví?“ v duchu vidím tu tlustou knížku, nikdy bych se neprokousal do konce.

„Jo!“

„Hledáte v naší minulosti něco konkrétního?“

„Jistě. Sleduji jako Ariadninu nit charakter Čechů, jak se vyvíjel a co jej ovlivňovalo.“

„Proč, prosím vás?“

„Abych se dopídila, proč jsou dnešní lidé takoví.“

„Jací?“

„Kam vítr, tam plášť! Například moji spolužáci: za zády kantorů nadávají, jak jsou nespravedliví, jak některé žáky protěžují, ale když jsem se zastala Romany, té co dala facku, víte, umyli mi hlavu samými výčitkami. Já bych mu tu facku také vrazila, ale mně by to prošlo, Romana však dostala ředitelskou důtku. To je správné? Nikdo z učitelů její vysvětlení nebral vážně a žádný spolužák se jí nezastal. Copak mít svou hrdost a smysl pro čest je nenormální? Uvedu příklad z historie: čeští páni osnovali proti mladému králi Janovi spiknutí na základě zprávy, že budou muset vrátit rozkradené královské hrady, ač na to měl zákonné právo, ale ihned jakmile jim majetky slíbil ponechat, hned se zavazovali přísahou věrnosti v boji. Nakonec jich zbylo jen pár, kteří byli ochotni stát v bitvě po boku krále. Ostatní rozšířili raději pomluvy, aby měli čisté svědomí. Král byl pro ně jenom fanfaron a nadměrečný rváč. Fuj! Tedy bít se za čest svou, nebo dokonce čest jiného člověka je asi bláznovství, ne?“ Jolana na mě útočí.

„Někdy je to dosti romantická vize, nemyslíte?“

„Romantická?“

Jolana jízlivě vybuchne, v očích praky plné kamení. Snažím se ji uklidnit, zarytě však mlčí a již neodpovídá. Audience skončila. Napsal jsem recept a nařídil kontrolu za měsíc. Potom už budou prázdniny.

„Kdyby se vám něco dělo, co nemůžete unést, zavolejte mi! Můžete volat kdykoliv, sem nebo i ke mně domů,“ usmívám se na ni, jak nejlépe dovedu. Oči jí ještě nevybledly, bojovné vrásky kolem úst již zmizely. Je krásná! Můj limbický systém odpovídá zašimráním kolem kostrče. Jenom ať už jde za tatínkem ta Jana z Arku! Safra, taková krásná baba a nikoho nemá ani nehledá. Je to divné a ještě divnější je její závislost na otci a utajovaná nenávist k matce. Mělo mě to trknout dříve… mohlo by za tím být i sexuální zneužívání a Elektřin komplex. Vždyť pohovory s její matkou mou domněnku podporují. Matčiny věčné migrény, téměř žádný manželský styk, prohlášení pacientky, že ona na sex není a k dobrému manželství není důležitý. Pokud by se moje podezření potvrdilo, byl by to velmi tvrdý oříšek. Pan profesor a jeho známí by mě z tohoto města vymetli. Měl bych po klientele. Jinde bych však kvůli rodině bydlet nemohl, moje Milanka by potom trpěla a to nepřipustím!

Dnes je osmnáctého června a to je pro mne každoročně Den blbec. Dopoledne přijede tchýně a začne vypékat − štrúdl, roládu a dort. Na kalendáři je totiž Milan! Já se ze zásady večer nenacpávám, jím pouze lehce, hodně zeleniny a libové maso. Proto jsem štíhlý. Moje žena je také štíhlá, protože dodržuje všechny moje rady, ale poslední dobou se mi zdá štíhlá až moc. Po večeři usíná v křesle zabalená do deky, pořád se třese zimou, vůbec se mi to nelíbí. Na mou výzvu k rozmluvě reaguje žena pokaždé stejně. Řekne, že není o čem se bavit. Potom zmizí v ložnici a mně je jí líto budit k manželským hrátkám. Také náš sexuální život v pořádku není.

Milanka mne dnes vítá hodně spontánně, až ji musím tišit. Ještě jsem se nevyzul a už mě táhne do spíže k lednici. Když ji otevře, tyčí se přede mnou dvoupatrový dort s kočičí hlavou nahoře a mašlí kolem krku. Zase ty jejich kýče! Můj dort to není a tak se vstřícně na dceru zazubím: „Pěkné!“ Odcházím zpět do předsíně, abych oficiálně pozdravil tchýni a ženu. Musím způsobně čekat, než nachystají slavnostní večeři.

Tchýně sebou pěkně mrská a tok její řeči plyne široce – hotová Mississippi − hlavně nepřetržitě.

Unikám s novinami na místnůstku. Tady je alespoň klídek. Většina mých geniálních řešení přichází právě zde.

„Milane, pojď ven, ať se to dítě může vyčůrat!“

Neuplynula ani půl hodina a už překážím. Hernajs, ta bába mě štve! Nejraději by mne úhledně převázala jako balík a potom stěhovala dle potřeby z kouta do kouta. Moje mínění o oslavách ji nezajímá. Stěhovací balík? Před sebou na pár vteřin uvidím Jolanu. Vše probíhá, jak má, nad dortem zahraji překvapeného. Milanka je nadšením bez sebe, baští páté přes deváté a nalévá se tou barevnou nechutností. Prý je to dětské šampaňské. Humus je to!

Moje pobledlá žena jí naopak velmi málo, žďobe s poloprázdného talířku a v tom tlustém svetru nataženém přes společenské šaty vypadá strašně. Nepřítomně zírá do kytice na bohatě prostřeném stole. Zato tchýně je nadmíru spokojená. Mne celá oslava dusí jako španělské okruží, jdu si do kuchyně pro nové pivo, i když to staré jsem ještě nevypil. Alespoň na chvíli uniknout!

Nepodařilo se mi to. Tchyně totiž přišla za mnou a rázně mi zahradila cestu zpátky.

„Připadá ti moje dcera tlustá?“

„Ne, Zdena je akorát.“

„Tomu, jak vypadá, říkáš akorát? Je hubená, že by se mohla převlékat za bičem!“

„To snad ne, vy to přeháníte.“

„Myslíš si, Milane, že je zdravá?“

„No, asi moc ne!“

„Jo, bodejť by byla zdravá, když se kvůli tobě nesmí najíst,“ vynese tchýně trumf.

„Kvůli mně?“ Povytáhnu obočí. „To musí být nějaký omyl. Já jsem jen vždycky tvrdil, že bych s tlustou ženskou nebyl.“

„Hm, to je totéž jako příkaz,“ syčí tchýně.

„To je lež!“ Mluvím už hodně nahlas. „A co se do toho pletete? Je dospělá a jí, jak chce!“

„Milane, ty musíš mít snad klapky na očích, když přijde k nám tak sní vše, co jí nabídnu, a ještě si bere i z ledničky. Jenomže tady, před tebou, předvádí něco jiného a to mě štve! Divím se sice tomu, že nepřibírá, ale určitě je nemocná. Pošli ji k odborníkovi, nebudu se dívat na to, jak moje dcera pomalu umírá!“

„Krucinál, to už fantazírujete! Copak Zdena umírá?“

„Jo, a můžeš za to ty! Nadarmo se neříká, že kovářova kobyla chodí bosa. Zamysli se nad sebou, jiným radíš a...“

„Mlčte, nebo řeknu něco sprostého!“

„Tak já se tady od rána vysušuji a připékám v kuchyni, abych udělala všem radost − a ty hodláš být sprostý?“

„Ne, to ne,“ rychle dávám zpátečku. Těžko by takto uražená tchýně chtěla příště dělat hlídací babičku. Moje matka se bohužel vnučky nedožila.

„Tak, zeti milený, řekla jsem svoje a teď odejdu, se Zdenkou si promluvte!“

Chvilku přemýšlím nad takovým odhalením, ve dveřích však stojí Milanka a dívá se na mě dost vyděšeně.

„Co se stalo, zlato?“

„Maminka… asi zvrací… je jí špatně… je tam,“ malá ukazuje na WC.

„Zdeni, co je ti?“ vyvolávám přes dveře. Když za delší dobu žena místnůstku opustí, vezmu ji kolem pasu a odvádím ji do ložnice, jde poslušně. Na moje prohlášení, že ji objednám k internímu vyšetření, manželka zavře bolestně oči a vzdychne si. Jako bych na kapesníčku, který si drží u úst, zahlédl krev. Mám strach a trochu vztek. Proč to nechala dojít tak daleko?

Za chvíli budou dovolené, chtěli jsme odjet do Českého ráje − a zatím se bude marodit. No to mi tak po celoročním zápřahu chybělo!

Po týdenním obcházení ordinací a laboratoří mi Zdena sdělí, že hospitalizace je nezbytná. Kontaktuji mého spolužáka, endokrinologa, který stanovil diagnózu – hypotyreózu − avšak zarážejí ho prý i jiné příznaky. Chce, aby žena podstoupila pohovor s psychiatrem. No to se povedlo! Já to rozhodně být nemohu, když se mi doteď žena sama nesvěřila.

Nejprve je potřeba vylepšit krevní obraz pomocí kapaček, léků a zastavit rapidní úbytek na váze. Má se na co těšit, Zdenička!

Já ovšem také. Dnes přijde na kontrolu Jolana. Dopoledne probírám s pacienty jejich problémy, píši doporučení na operaci penisu a také jedno umístění do psychiatrické léčebny, než ten člověk něco zlého provede. Je totiž orientovaný na děti, tací úchylové se mi ze všech lidí na světě hnusí nejvíce. V poledne zvoní telefon, je to Jolana, ptá se nátlakovým způsobem, zda by za mnou mohla přijít k nám domů. V ordinaci nic říkat nemůže, co kdyby ji sestřička poslouchala. Na moje upozornění o zachovávání lékařského tajemství nijak nereaguje. Prodlužuji podružnými otázkami hovor a zvažuji, zda mám ke svým domácím trablům přidat ještě ironické šlehy této hysterické dívenky. Také mám obavu zamítnout, třeba by zase páchala sebevraždu.

„Dobrá, přijďte až v 8 hodin, to už bude dcera v posteli, můžeme si v klidu poklábosit.“

Jolana je spokojená, já už méně. Až do odpoledne, než zavřeme ordinaci, ve mně hryže domněnka, jestli se dozvím něco odporného. Nemám dobrou náladu ani duševní sílu, jsem utahaný víc než mezek.

„Maminka zase zvracela,“ prozradí mi Milanka, sotva jsem překročil práh domu. Co to má znamenat? Minule jsem přičítal ženino zvracení mastnému a přeslazenému jídlu a kolega Jožka mi přece neříkal, že by se u hypotyreózy zvracelo. Snažím se dceru utěšit a k ženě být velmi pozorný, vůbec nevím, jak zdůvodním návštěvu pacientky u nás doma, okolnosti jsou hodně nepříznivé. Čas běží, žena se trochu zmátořila a žehlí si oblečení do nemocnice. Milana sleduje večerníček a po něm už půjde spát. Ještě není ani půl osmé a již zvoní domovní zvonek.

Doprčic! Malá je zvědavá a běží otevřít, i když takové chování má zakázané.

„Tati,“ volá na mě hlasitě cestou, „je tam nějaká hérečka!“

„Jaká herečka?“

„Tu já neznám, ale je moc krásná,“ doloží Milana.

Zdena na mne vrhne ošklivý pohled.

To je asi moje pacientka,“ špitnu provinile.

Na diskuzi není čas, protože u dveří obýváku se postavily dlouhé štíhlé nohy v černých punčochách vyrůstající z černé minisukně. Jak se můj pohled postupně odlepuje od země, zajede až do výstřihu černého svetříku rafinovaně otevřeného zipem a ukončí prohlídku na obličeji vymalovaném podle předlohy veřejného domu. Když se začnu kochat korunou tizianových loken nad tou krásou, ozve se za mými zády významné ehm, echm. Pochopil jsem, že manželka sleduje to samé, co já, ale s trochu jiným ohromením.

Jolana se na schůzku opravdu připravila, ani nečekala, až ji přijdu přivítat já. Je to drzá potvora! Milanka v ní vidí asi svůj pravzor, civí na ni velmi obdivně.

„Brý večer!“

Neochotně povstanu z křesla a odvedu Jolanu do své miniaturní pracovny. Usadím ji do křesla a jdu dát dobrou noc dceři.

„Tati, kdo je to?“

„Pacientka. Už spinkej!“

„Co ti chce?“

„Něco ošklivého se jí stalo, chce mi o tom povídat.“

„A proč přišla až k nám?“

„Fakt nevím, asi je to moc důležité. Dobrou noc!“

Mlaskne pusa. Jsem dost nervní, nevím, zda mi ta návštěva neprohledává právě zásuvky stolu, ještě vběhnu za ženou.

„Zdeni, udělej nám, prosím, dvě kafe, buď tak hodná, já jdu za Jolanou, vždyť ji přece musíš znát, je to dcera Krátoškových,“ vysvětluji, „nezlob se na mne, vnutila se po telefonu až k nám.

„A co jako má být?“

Žena předvádí nezájem a já se cítím trapněji a trapněji. S ženskýma je potíž, vždycky nás nakonec naženou do pasti vlastní viny.

„Víš,“ vysvětluji jako chycený školák, „prý se jí něco přihodilo, v ordinaci mluvit nechce, už se pokusila třikrát o sebevraždu, tedy jsem ji nedokázal odmítnout, chápeš?“

„Taková mlaďoška a už tohle? I když…“ žena váhá, „…vypadá na pěknou suverénku. Jak to jde spolu dohromady?“

„Nevím, ještě neznám pravou příčinu, a kdybych nebyl dlužníkem paní Krátoškové, vyhodil bych jí, fakt, já tu rozmazlenou holku nesnáším!“

Tak! Snad jsem Zdenu upokojil a jdu za tou černou vdovou. Vyvezla si moje kožené křeslo mimo stůl a zaujala posed „noha přes nohu“, ladnost křivek nemohu přehlédnout. Rád bych věděl, jaké má asi kalhotky. Vysoké jehlové podpatky mi nahánějí podvědomě hrůzu. Stejně se musí cítit i můj nový koberec, mají-li i věci duši.

„Tak mluvte, Jolano, umřel vám snad někdo bližší, že jste celá ve smutku? Rodiče ale určitě ne, to bych věděl,“ říkám dost velkou neomalenost záměrně.

„Nemám smutek oficiálně, to ne, můžu tak chodit, ne?“

„Jo, choďte si, jak chcete,“ říkám naštvaně, „ale neličte se k tomu jako kurva z baru! A když už jdete za mnou, tak neprovokujte, o to bych vás rád požádal!“

Jolana otevře pusu a sundá přeloženou nohu, nenechám ji zaútočit, tedy pokračuji ještě důrazněji.

„Jste dost mazaná na to, abyste viděla reakci mojí ženy, anebo jste takhle přišla úplně naschvál? Chováte se tady jako doma, a přitom jste na mém soukromém území, nemusím se vůbec vámi zaobírat, chápete?“

Můj přímý útok Jolanu asi trochu vytočil, jsem na sebe pyšný, věřím, že jsem rozložil ten její. Rychle vstane z křesla, zapíchne jehly do koberce a rozezlený pohled do mě.

„Nejsem žádná kurva z baru, cejchujete mne jako ostatní, to poprvé! Já se oblékla takto kvůli otci, to podruhé!“

„Proboha, zemřel snad náhle? A posaďte se!“ Příliš nevnímá.

„Jakoby zemřel! Odstěhoval se ke své sekretářce a ta je pouze o dva roky starší než já. Je mi docela jedno, co si o tom myslí matka, s tou si stejně nikdy nerozuměl, ale mě urazil, víte? Do hloubi duše! Na co potřebuje to frivolní, vlezdoprdelistické stvoření s omezeným obzorem? My dva jsme spolu řešili záhady egyptských dějin, jejich kulturu i mýty, a o čem si bude povídat s ní? S tou ohavnou krávou? Tušila jsem, že se něco děje už delší dobu, ty berlínské přednášky se trochu moc protahovaly…“

Teď si Jolana v rozčilení mne jedno oko přetížené líčidlem a druhou přemisťuje věci na mém stole, což nesnáším.

„Ten starý prasák, ubožácký staroch…!“

Table of Contents

Nesnáším ji.