Ráno, sotva se Julie probudila, čekalo ji opět uklízení

v hotelových pokojích a v saloonu. Celé dopoledne proběhlo

v klidu. Před obědem však na chodbu vyběhla z pokoje číslo 7 rozčilená starší žena: „Kde najdu pana Goodmana?“ zeptala se a ostře si přeměřila Julii pohledem.

„Tam, na konci chodby,“ ukázala jí dívka šéfovy dveře. Než vstoupila Julie do svého pokoje, zaslechla nářek té ženy

před Goodmanem: „Někdo mi ukradl zlaté náušnice s perlami! Měla jsem je v pokoji na stolku a už tam nejsou!“

„Snad vám někam zapadly, nebo budou v zásuvce. Tady se nekrade, milostivá.“ uklidňoval ji šéf.

„Nikdo v pokoji nebyl, kromě vaší nové pokojské!“ ječela žena.

„Ale to snad nemyslíte vážně? Co tím chcete říct?“ namítal stále Goodman.

„Tak se přesvědčíme, ať má paní pokoj.“ zaslechla pojednou Julie hlas Goodmanovy dcery.

„Dobře.“ souhlasila žena a následovala Maud i starého Goodmana k pokojíku, který obývala Julie. Ta stála uprostřed pokojíku a chvěla se rozčilením. Nechápavě žasla nad obviněním, které se vznášelo ve vzduchu. Byla pohoršena jen tím, že někoho mohla napadnout taková absurdita, že ona by snad...

Za několik okamžiků k ní ale vtrhla Maud, následována otcem a starou paní. Goodmanova dcera pohlédla Julii jízlivě do očí a začala prohledávat její věci. Julie chtěla důrazně protestovat, ale hoteliér ji posuňkem a rukou zarazil dříve, než něco řekla. „Je to jen formalita... Té paní se ztratily náušnice a domnívá se, že snad ty,...ale já vím, že jsi slušné děvče, že paní Blacková své šperky najde u sebe v pokoji zapadlé nebo založené mezi věcmi.“ říkal Goodman Julii, které se díky té pokořující prohlídce jejích věcí vedraly slzy

do očí. Nechápavě hleděla na Maud, která právě otvírala šuplíky a přehrabovala se mezi jejími věcmi.

Vtom náhle Goodmanova dcera zvedla polštář z Juliiny postele a cosi se tam zalesklo...

„To jsou ony!“ vzkřikla vášnivě stará žena a sáhla pro své náušnice. Julii by se v té chvíli krve nedořezal, jak zbledla. Nic nechápala, protože věděla, že nic nevzala. A svůj polštář ráno naklepávala a určitě tam nic nebylo.

„Ty zlodějko!“ vytrhl jí z otupělosti zvýšený hlas paní Blackové. Goodman na ni rovněž nechápavě hleděl

s otevřenými ústy a s otazníky v očích. Nebyl schopen slova, stejně jako Julie sama.

„Tady je ještě něco!“ ukazovala vítězoslavně Maud a zvedla

z pod polštáře zlaté, vykládané hodinky na řetízku.

„Ne, ty nepatří nám.“ ujišťovala stará paní Blacková

a odcházela.

„Co to sakra znamená?!“ obrátil se Goodman nevěřícně

s potlačovaným vztekem na Julii.

„Věřte mi, pane Goodmane, já to nikde nevzala!“ snažila se Julie s pláčem vysvětlit.

„Prosím tě, alespoň nelži!“ vykřikl na ní rozezlen. „Kde by se to tady jinak vzalo?!“

„To nevím.“

„Zmiz mi z očí nebo tě přerazím!... Zmaluju ti záda, žes to neviděla!“ rozkřikl se a zahrozil jí před obličejem pěstí.

„Ne, nech jí.“ zastala se jí Maud.

„Mám sto chutí zavolat šerifa, aby poznala místní vězení!“ hromoval stále Goodman. Zoufale plačící Julie zavrávorala a vypotácela se jako opilá ze dveří.

„Zavolej jí zpátky.“ zaslechla hlas Maud, hovořící k otci. „Udělala to poprvé. Nech to být. Za trest bude pracovat měsíc zadarmo. Na šerifa je dost času, kdyby se to snad opakovalo...“

„Máš pravdu, Maud. Taková reklama nám za to nestojí.“

Chvíli bylo ticho. Nešťastná dívka stála opřená o zeď

na chodbě, třásla se a zoufale plakala.

„Julie!“ zaslechla pojednou vyzývavý, ale již poněkud zklidněný hlas Rogera Goodmana. „Julie!“ opakoval. „Pojď sem.“

Váhavě se vrátila: „Přísahám, že jsem nic...“

„Mlč!“ přerušil jí. „Už ani slovo o tom! Dám ti ještě šanci. Maud mě umluvila... Chápu, že tě to mohlo zlákat, při tvé finanční situaci... Věřím, že se to ale stalo poprvé a naposledy!“

„A-ano...“ přikývla mezi vzlyky.

„Týden budeš makat bez výplaty. To jako trest za tu ostudu.“

Souhlasně přikývla.

„Jestli se to ale bude opakovat, jdeš bez milosti sedět

do vězení a ještě tě zmlátím holí! ... Je to jasné?!“

„Ano...“

Goodman odešel. Maud šla za ním a Julie si všimla jejího spokojeného výrazu ve tváři. S čím byla tak spokojená?

S tím, jak otce ovládla a zklidnila a odradila ho od nápadu volat muže zákona? Nebo s tím, že se jí podařilo nalézt ukradené věci u Julie pod polštářem, nebo za tím bylo něco jiného? V první chvíli byla Maud vděčná, že se jí zastala, ale tušila, že pozadí této události bude složitější. Věděla, že jí někdo musel ukradené věci do pokoje dát. Nevěděla jen kdo a proč...

Pro Julii byl předchozí vyhrocený zážitek hrozným šokem. Někdo se jistě snažil namočit jí do toho. Co komu udělala? Nebo neudělala? Kdo by z toho mohl mít užitek? Vrtalo jí to hlavou a nešla ani obědvat, protože na jídlo neměla

v současné situaci ani pomyšlení.

Za chvíli pro ni přišel černý Leslie, aby šla mýt do kuchyně nádobí. „Udělala jsi to?“ zeptal se jí citlivě, ale přímo.

„Přísahám, že o tom nic nevím.“ řekla úpěnlivě. „ Věříš mi alespoň ty?“

„Věřím.“

„A proč?“

„ Já totiž tuším, kdo by to mohl mít na svědomí...“

„Kdo?“ vyhrkla.

„Ty hodinky se ztratily ze čtyřky panu Taylorovi...“

„No a?“

„Goodman mu je už vrátil...“

„A kdo to tedy vzal a schoval si to ke mně?“ ptala se Julie nedočkavě.

„Dopoledne, když jsem šel nahoru, spatřil jsem jednu osobu, jak vyšla ze čtyřky a vstoupila na chviličku

do sedmičky v době, kdy byli hosté dole v baru na snídani...“

„A kdo to proboha byl?“

„Maud...“

„Maud?“

„Ano.„

„Ale vždyť...“

„Nech si to ale pro sebe. Já sám to nikde neřeknu. Vyhodili by mě. A řekneš-li to ty, popřu to.“

„Budu mlčet taky.... a děkuju.“ zašeptala.

„Nemáš za co... Já jenom nechápu, proč to udělala? Proč to schovala u tebe?“

„Včera na mě něco chtěla... A já jí nevyhověla... Nemohla jsem lhát... a ona.... se mi pomstila...“

Odpoledne, když bylo nádobí umyto, zastavil Julii

na chodbě mladý Keneth Goodman:

„Ahoj Julie.“

„Ahoj Kene.“

„Cos to zas vyvedla? Co tě to napadlo?“

„Já nic neudělala... Všichni se snad proti mě spikli. Všichni jsou proti mě.“

„Poslyš, Julie. Zastanu se tě a ochráním tě, bude-li třeba, ale... chtěl bych za to od tebe projev důvěry.“

„Jaký?“

„No, takový projev přátelství víš?... Když mě třeba pozveš večer k sobě do pokoje, nikdo ti nezkřiví ani vlásek

na hlavě...“

„Nemohu být s tebou sama v pokoji. To přece nejde. To se nesluší!“

„Pak nemáš ke mně důvěru. Nechceš být mojí přítelkyní!“

„Chci být.....s tebou zadobře....chci být tvojí přítelkyní, ale ne tak, jak si myslíš ty! To opravdu nemohu. Nezlob se

na mě.“

“Huso!“ řekl jí popuzen na rozloučenou. „Mohlas mít

po problémech... Mohlas mít silného spojence na své straně...“

Julie ale už nikomu nevěřila. Byla tak opatrná a stejně jí měli za zbabělou nešiku a zlodějku. Byla z toho všeho nešťastná. Napadlo jí, že by utekla, ale pak by jí jistě dal Goodman hledat rangery a její jméno by bylo hanebně zostuzováno v novinách i mezi lidmi. Jméno zlodějky a zadlužené děvky... NE!... Dluh musela nejprve splatit a pak hned pryč odtud... Pak už jí tu nic neudrží...

©Ş§¨