Monika Mešková

TAJEMSTVÍ MUCHOMŮRKY

Tribun EU

2015

Veškeré postavy i děj v tomto příběhu jsou dílem autorčiny fantazie, jakákoliv podobnost se skutečností je čistě náhodná.

Věnuji své mamince

VIKTORIE

Toho dne, kdy se za mnou navždycky zavřely dveře dětského domova ve Smolině, jsem si se zvláštním pocitem uvědomila, že jsem volná, ale dočista sama. A přestože jsem čekala na tento okamžik svobody jako na smilování boží, pocítila jsem úzkost jako nikdy předtím. Byl to den vytoužený, ale smutný, poznamenaný loučením. Byla jsem najednou volná a nevěděla, co se mnou bude dál. Netušila jsem, jestli zvládnu to, co jsem si dávno před tímto okamžikem předsevzala. I když jsem měla předem domluvenou práci ve zlínské nemocnici i s ubytováním, děsila mne vytoužená nezávislost a svoboda. Připadalo mi, že do tohoto světa, do ulic města, kterými jsem se najednou potloukala s batohem na zádech a s velkou cestovní taškou v ruce, nepatřím. Bylo to poprvé jiné. Procházky městem a cesty do školy pro mne dříve znamenaly, že se mám kam vrátit. Domov nebyl vězením, ale bezpečným hnízdem vypadlých ptáčat, útočištěm pro osamělé, opuštěné děti. Věděla jsem, že Vilma bude dál sledovat moje kroky, že je na mě pyšná za to, že jsem jako jedna z mála chovanců domova zvládla střední školu s maturitou, že bude vždycky připravená mi pomáhat, pokud bych pomoc potřebovala. Věděla jsem, že můžu kdykoliv přijet do domova na návštěvu, zároveň jsem ale cítila strach, že by moje návraty provázela velká bolest v krajině srdeční. Vilmu, svou kmenovou vychovatelku, jsem milovala. Kdo je moje pravá máma a proč se mě zbavila, to jsem netušila, netuším a nikdy se to zřejmě nedozvím. Ale nemůžu říct, že by mě to nějak zvlášť trápilo. Určitě musela mít ke svému rozhodnutí vážný důvod, omlouvala jsem neustále v duchu tu neznámou ženu, která mi dala život.

Do batohu na mých zádech se vešly všechny moje osobní věci. V ruce jsem svírala velkou cestovní tašku se základní výbavou do života a s finančním obnosem do začátku – tašku se všemi poklady, které mi domov na cestu k samostatnosti daroval. Věděla jsem, že do toho něžného kytičkovaného povlečení, které pro mě vybírala Vilma, nasoukám večer přikrývku už ve zlínské ubytovně, ve které vydržím bydlet tak nanejvýš tři roky. Svá předsevzetí totiž myslím vždycky vážně.

V domově jsem se už před lety upnula k jediné životní vizi. Představovala jsem si, jak bude vypadat moje dokonalá rodina. Viděla jsem ve svých barvitých snech hodného manžela, který mě zbožňuje. Viděla jsem sebe, kterak mu trhám kusy modrého z nebe za domov a pocit bezpečí, a snila jsem o dětech, kterým dáme společně všechno dobré, co v nás je. Možná to bylo trochu úzkoprsé, pro můj další život však zcela nezbytné. Hodlala jsem se prostě vdát a být šťastná. Byla jsem mladá a krásná, ochotná vzít si klidně šeredu libovolného věku s velkým nosem, pivním pupkem, chlupatýma nohama a přehazovačkou na hlavě. Když mi dá pravý domov a všechno, co jsem si v děcáku vysnila, udělám ho šťastným člověkem. Krása přece není všechno! Ve škole jsem potkala pár opravdu krásných kluků, ale vesměs to byli troubové. Citoví mrzáčci s nulovým intelektem, které zajímalo jen to, co jim oproti mně přebývalo v kalhotách. Ta směšná věc, podobná bílé grilovací klobáse, na kterou byli pyšní a o kterou se báli při školních fotbalových zápasech, mě dlouhou dobu vůbec nezajímala. Přesto jsem neodcházela z domova jako panna, to přiznávám. Svoji nevinnost jsem věnovala ve svých šestnácti letech vychovateli internátu střední zdravotnické školy. Muži, kterého jsem pár týdnů milovala, i když jsem tušila, že mě má jen na hraní. Poznala jsem, co je to láska a sex, ale záhy jsem si uvědomila, že kvůli citům jsem nečetla ty haldy knih v knihovně ani hromady knížek, které mi nosila moje nejmilejší vychovatelka Vilma. Knihy byly u mě na prvním místě. Ve městě, vzdáleném kilometr a půl od místní části Smolina, byla skvělá knihovna, ve které jsem strávila nekonečné hodiny času. Četla jsem kvůli prozření, co je a bude v mém životě nejdůležitější. Četla jsem všechno a každou volnou chvilku, abych neskončila tupá a hloupá a věděla co nejvíc o životě, historii i vztazích. Četla jsem knihy z lékařského prostředí, romány i cestopisy, a když jsem nadobro opustila dětský domov, věděla jsem, že můj mozek za jeho zdmi neměl šanci zakrnět. Tušila jsem, že jsem připravená žít bez dohledu, jen sama za sebe, a můj prvotní šok z nabyté svobody pomalu polevoval a rozplýval se jak bílé obláčky podobné cukrové vatě, plující po letní obloze nad mojí blonďatou makovicí. Jsem zdravotní sestra, opakovala jsem si. Jsem docela pěkná, milá a chytrá, dodávala jsem si potřebné sebevědomí, přestala bloudit ulicemi města zvaného Valašské Klobouky a zamířila na zastávku, abych stihla autobus do Zlína.

Dalšího dne ráno jsem nastoupila v sesterském mundúru do nemocnice na oddělení chirurgie, do známého domáckého prostředí zlínské nemocnice, kde mě už všichni znali ze školní praxe. Můj batoh a všechny moje věci zůstaly v kamrlíku skromné ubytovny, zatímco moje odhodlání co nejdřív si najít vhodného manžela zůstávalo pevně zakořeněno v každičké zatáčce mých mozkových závitů.

– – –

Schovávám zpátky do krabice od bot lístek od Vilmy, který mi vtiskla při mém odchodu z dětského domova. Když mi ho tenkrát podávala, neplakala. Ale taky vůbec nic neřekla. Jen mě trochu neohrabaně pohladila po vlasech a pokývala hlavou. V očích se jí zračila bolest, jako bych byla její vlastní dcera, která se ji chystá navždy opustit. Ani já jsem při loučení neplakala, i když pro mě znamenala opravdovou mámu. Věděla jsem, že se z domova pravidelně vracívá domů ke svému synovi a manželovi. Poznala jsem ale, že mě má ráda víc, než by byla ochotná komukoliv přiznat, možná ani sama sobě ne. Rozbrečela jsem se až v autobuse do Zlína. Starší muž sedící na sedadle přes uličku na mě soucitně hleděl, když se mi třásla ramena a nemohla jsem popadnout dech. Tušila jsem, že Vilmu už neuvidím, bála jsem se, že nenajdu sílu podívat se zpátky do domova.

Ať tvoje hvězda stoupá výš – čtu znovu ten malý pomačkaný lístek a hladím ukazováčkem písmenka psaná úhledným rukopisem hodné tety Vilmy, hodnější, než dokáže být leckterá vlastní máma. Čtyřlístek pro štěstí ze zahrady domova se mi drolí v prstech. Je tenčí než motýlí křídla a vysušený na troud. Zelenohnědý prach se snáší z mých prstů zpátky do krabice, na starou zažloutlou autobusouvou jízdenku z roku 1987, jízdenku do stanice Život.

– – –

Hledání budoucího manžela byl úkol velice snadný, jak se tenkrát ukázalo. Zájemců o moji osobu byl značný počet. Byli mezi nimi mladí kluci, ucha, která mi nemohla poskytnout to, co jsem potřebovala. Našlo se i pár vážených pánů doktorů, kteří si toužili na nočních směnách zvedat své ego a sebevědomí. Bylo jim jistě příjemné vrhat se na mladé sestřičky ve sprše lékařského pokoje, před návratem domů k manželkám. Ale tohle taky nebylo nic pro moji budoucnost. A pak najednou přišel do špitálu ON.

A stejně jako ryba ví, že se ve vodě neutopí, věděla jsem i já bezpečně, že toho pána v modré košili si vezmu. Byl hezky a decentně oblečený, dost starý na to, aby už byl jakž takž zabezpečený, a voněl. Že je to jistě ten „pravý“, napovídalo i jeho jméno – Pravoslav Král. Seděl na židli na pooperačním pokoji a skláněl se nad postelí, na které ležel pod přikrývkou starší bledý muž s velkým skobovitým nosem.

„Táto, je ti líp?“ zeptal se tehdy a tvářil se ustaraně, odpovědi se však nedočkal.

Srazili jsme se o hodinu později na chodbě. Motala jsem se tam tak trochu schválně a čekala, až vyjde z pokoje.

„Můžu vám nějak pomoct?“ nabídla jsem se.

Nejdříve zakroutil hlavou na znamení, že ne, aby se vzápětí rozpovídal o svém tátovi ležícím na bílé posteli a odmítajícím jakkoliv komunikovat. Jeho otec, jenž nesouhlasil s odvozem do nemocnice a zřejmě chtěl raději doma umřít, než aby si nechal odstranit zanícený žlučník plný kamenů, nás sblížil.

Starý pán ležel ve špitále ještě další tři týdny a s každým dalším návštěvním dnem jsme si s Pravoslavem byli bližší. Povídali jsme si stále otevřeněji a témata hovoru byla rozmanitější. Mluvili jsme o jeho práci veterináře, probrali jsme můj pobyt v dětském domově i naše sny. Neměl ani přehazovačku, ani pivní pupek, bylo mu tenkrát třicet a mně přesně o deset let míň, a co bylo důležité – líbil se mi a já se líbila jemu. Ten poslední den, kdy přijel do nemocnice pro svého tátu, svíral v dlani ruku malého chlapce a díval se na mě se zjevnou zvědavostí, s očekáváním, jaká asi bude moje reakce na synka, o kterém se v našich hovorech zatím vůbec nezmínil. V první chvíli mě napadlo, že k tomu chlapci patří s největší pravděpodobností i nějaká máma, ale mýlila jsem se.

Brzy nato jsem se stala nejen manželkou, ale i náhradní matkou a novou snachou starého pána. Slíbila jsem Pravoslavovi, že se nikdy nebudu vyptávat na minulost téhle zajímavé famílie, kde zůstali jen samí muži. Vzala jsem si ho za muže nikoliv jen z čisté lásky, ale i z jakési vypočítavosti. Byla jsem si jistá, že moje, tedy naše děti se budou mít s Pravoslavem dobře. Brali jsme se koncem listopadu roku 1989, na svatebním oblečení jsme měli místo myrty a karafiátů připnuty proužky trikolory na znamení, že jako ostatní lidé naší země i my silně prožíváme sametovou revoluci.

Malý Patrik, Pravoslavův syn, se tvářil jako vždycky neutrálně, což byl na sedmiletého chlapce velmi zvláštní jev. Nečekala jsem, že mi padne kolem krku a začne mě oslovovat maminko, ten kluk ale nedával najevo žádné emoce, a to ani k otci nebo dědovi. Měl zvláštní pohled, málokdy se smál a jeho chytrost a inteligence mě zarážela. První třídu zvládal dost těžce, protože všechno uměl ještě dřív, než do ní nastoupil, a v hodinách se pak strašně nudil. Jeho zvláštní povahu jsem přisuzovala ztrátě matky v raném věku a těšila se na okamžik, kdy se změní a bude jako ostatní děti.

Zato děda Alois, zvaný Lola, byl a je regulérní magor. Že je v invalidním důchodu, to jsem věděla od samého začátku našeho vztahu. Ale že má papíry na hlavu, na to jsem přišla až mnohem později. Lola bydlel s námi pod jednou střechou a obýval podkrovní pokoj. Jeho manželka Marie, Pravoslavova maminka, zemřela rok před tím, než jsme se seznámili, na selhání svého nemocného srdce. Tuto informaci jsem zjistila zcela náhodou, když jsem objevila papíry a lékařské zprávy na dně šuplíku kuchyňského stolu. O minulosti se v rodině zásadně nemluvilo a nikde v domě nebyly fotografie ani Pravoslavovy maminky, ani manželky.

Nastěhovala jsem se do rodinného domu patřícího Lolovi ještě před svatbou, tak jak si to Pravoslav přál, ale ustláno jsem měla v pokoji pro hosty. Pravoslav trval na tom, že kvůli své víře mě do ložnice pustí až o svatební noci. Měla jsem strach, jestli k milování stačí to, co jsem k němu cítila. Měla jsem ho ráda, vážila jsem si ho za to, jak vychovává Patrika a jak hezky se stará o dědu Lolu. I když jsem nebyla zamilovaná jako blázen, těšila jsem se na intimní chvíle.

Bůh ví, že nejsem kus ledovce, ale že mi v žilách proudí divoká a horká krev. A právě o svatební noci jsem dostala pořádnou lekci za to, že jsem byla tak trošku vypočítavá. Slíbila jsem si tu noc, kdy se pokoušel s nesmírným úsilím a vytrvalostí nacpat do mě to schlíplé něco podobné slimákovi, že ho nikdy nepodvedu. Slíbila jsem mu na radnici věrnost a já své sliby plním. Že jsem hned na začátku společného života otěhotněla, to se rovnalo téměř zázraku. Upnula jsem se na to dítě ve svém nitru a pocítila tak intenzivní lásku, jakou jsem zatím nepoznala. Budeme krásná rodina, říkala jsem si. Byla jsem mladá a hloupá, i přes všechny ty knihy, které jsem přečetla. Můžu se snažit sebevíc, a život zůstane vždycky nevyzpytatelným.

Porodila jsem krásnou zdravou holčičku, už to bude pomalu devatenáct let. Co na tom tehdy záleželo, že jsem při porodu málem zemřela? Po zotavení svého rozervaného těla jsem si domů přinesla voňavý uzlíček jménem Bianka. Prosadila jsem si to zvláštní italské jméno, jež nosila i princezna milánská, taky proto, že Itálie mě vždycky něčím přitahovala. Italská země mě lákala stejně jako italský jazyk, italské jídlo nebo italská móda. Bianka Králová znělo přece tak vznešeně. A i když princezna tohoto jména dopadla nakonec velmi špatně a zemřela poměrně mladá, moje Bianka bude šťastná, to jsem si slibovala od prvního dne jejího života.

Pravoslav začal hned po revoluci podnikat a otevřel si v zadní části domu soukromou veterinární ordinaci. A i když se do začátku mírně zadlužil, měl nám začít krásný život. V podstatě to tak taky bylo. Sen se mi splnil, měla jsem a mám domov, manžela a děti a všechno šlo a jde zdánlivě tak, jak má. Člověk nemůže mít všechno, říkala jsem si a říkám si to i dnes velice často. Je potřeba mít v srdci trochu skromnosti. Musíme si vážit toho, co máme. O tom je přece život, a ne o tom, co chceme. Asi jsem příliš komplikovaný člověk. Na jednu stranu si myslím, že mám všechno, co jsem chtěla a po čem jsem toužila, pak ale uvidím dva blázny líbající se ve staré rezavé škodovce za domem a řeknu si – oni nemají nic, a přitom mají všechno. Závidím jim tu prachobyčejnou primitivní lásku. Závidím i kmenům padlých stromů v lese, které leží vedle sebe v objetí jako milenci.

BIANKA

Otevírám svůj tajný deník a píšu na novou stránku datum – úterý 30. června 2009. Od zítřka nezačínají prázdniny, jak tomu zatím vždycky bylo. Jsem hotová. Měla bych si shánět práci, ale mám jiné plány. Ještě nevím, kam uteču, ale vím, že tady dál zůstat nemůžu. Nikdo mě nebere vážně. Pro mámu jsem pořád malá holčička. Táta tráví většinu času ve své ordinaci a tím, že nejsem studovaná, jsem ho asi dost zklamala. Patrik, pokud je právě doma a netrčí ve škole, toho moc nenamluví a většinu času hloubá nad učebnicemi anatomie nebo biochemie. Nemůžu vystát, jak to učení žere! Budoucí pan doktor, phe! S jeho studeným čumákem se na doktora bude bezvadně hodit, ale i tak mě štve. Nedávno říkal, že děda má kromě psychózy taky počínajícího Alzheimera. Dívá se na nás už teď doktorským pohledem, a to ještě nemá diplom!

Zlaté Vizovice! Škola i spolužáci mi budou chybět. Chybí mi už teď. Co tady? Prozatím vezmu aspoň tu brigádu v kadeřnictví v Malenovicích a pak se uvidí. Anebo asi ne. Za těch pár korun na hodinu se mi do práce vůbec nechce. Máma bude strašně smutná, až odjedu, ale koneckonců má Pavla. Má milence a myslí si, že o tom nikdo neví. Jak může být tak strašně naivní? Mobil nechává ležet na stole a vůbec si ho nehlídá. Nemůžu za to, že je tak hrozně lákavé do něj nahlédnout. Nedivím se, že má milence. S tátou žijí jako bratr a sestra, jako staří přátelé. Myslím, že ještě není tak stará, aby nepotřebovala sex. Od té doby, co má Pavla, má zvláštní jiskřičky v očích. Jako by se očima smála. Nikdy dřív se takhle očima nesmála. Vzpomínám si, jak jsem ve svých patnácti našla v tátově pracovně tu černou koženou krabici. Muselo to stát majlant. Ještě nikdy předtím jsem nic takového neviděla a nedržela v rukách. Uvnitř byl dutý černý penis z umělé hmoty s koženými řemeny a stříbrnými přezkami. Trvalo pěknou chvíli, než mi tenkrát docvaklo, na co to je a jak se to připíná k tělu. Táta si ten kufřík dovezl z Vídně, kam vyrazil nakupovat vánoční dárky. Hledala jsem je. Nemohla jsem vydržet tu zvědavost a nejistotu. Po tom, co jsem si s pusou dokořán prohlédla všechny ty zvláštní sexuální pomůcky, jsem dárky vypustila z hlavy. Myslela jsem jen na tu odpornou černou věc. Představovala jsem si, jak to s mámou používají, přemýšlela jsem, jestli má táta malýho pinďoura nebo mu nestojí, a špehovala jsem za dveřma ložnice. Neslyšela jsem trapné zvuky ani výkřiky rozkoše, s tlukoucím srdcem jsem vyslechla prosby maminky, aby ji táta nenutil tohle používat. Tvrdila mu, že sex nepotřebuje, že jí nechybí. Tak proč si našla Pavla? Vídají se spolu pravidelně, vždycky když má máma dopoledne volno a Pavel zase pro změnu odpolední směnu. Těch pár dnů v měsíci je máma opravdu šťastná a veselá. Nezlobím se na ni.

Táta je zvláštní suchar. Je hodnej, ale nerozumí legraci, nedělá blbosti jako třeba táta Inky. Je s ním pohoda, neprudí, ale je s ním taky parádní nuda. Prostě pořádnej vopruz, jak by řekla Inka, Inuša či Ingrid. Dávám jí jména podle situace. Podle toho, jestli je milá, otravná nebo nepříjemná. Ale ráda ji mám za každých okolností. Je jako moje ségra, nebo spíš dvojče. Jednovaječné dvojče.

Slyším mámu, jak kráčí po schodišti nahoru. Mám špatné svědomí, že už se jí nesvěřuju jako dřív, a jsem z toho trochu nervózní.

„Ahoj, nevidělas dědu?“ nakoukne do mého pokoje a usměje se. Sluší jí to. Pořád je mladá a krásná.

„Už se zase někam zašil? Tak se na něj pro tentokrát vykašli, nemůžeš ho pořád hledat. Beztak to dělá schválně!“ odpovím podrážděně.

Děda Lola mě štve. Tváří se jako vrah. Mám z těch jeho divných očí husí kůži. Posledně ho máma našla na půdě, za hromadou harampádí. Jen tam dřepěl a civěl. Blázen. Vím, že za to nemůže, že je nemocnej, ale strašně mi tím leze na nervy. Jednou jsem po ránu otevřela oči a Lola stál u mojí postele. Pozoroval mě. Vykřikla jsem a on v klidu, s nepatrným úsměvem na rtech odešel. Měla jsem chuť ho něčím praštit nebo s ním zatřást, aby se už konečně vzpamatoval. Ale když mu nepomůžou doktoři ani ty prášky, které bere, tak je všechno marný.

„Pomůžu ti dědu hledat, mami,“ slyším se říkat a mám radost z toho, jak se máma spokojeně zatváří.

Vyjdeme spolu až do podkroví, do dědova pokoje.

„Zase si dnes nevzal léky,“ hudruje máma s plastovým dávkovačem pilulí v ruce.

Sejdeme spolu dolů do kuchyně a zasedneme na chvíli ke kuchyňskému stolu.

„Sousedka se mě ptala, jestli bys ji nechtěla ostříhat, co ty na to?“ zeptá se máma a promačkává si bolavé místo vzadu za krkem.

„Mami, nemyslíš si, že by měl být děda někde ve cvokhauzu? Co když něco vyvede? No uznej přece, že to, jak se chová, není normální.“ Koudel připomínající vlasy naší sousedky Mrázkové mě teď vůbec nezajímá.

Až odsud odjedu, zůstane tu máma s tím magorem Lolou skoro sama. A já budu mít výčitky. Vezmu si do ruky kus bábovky, co leží od včerejška na stole, a mlsně se zakousnu.

„Přece víš, že to táta nechce. Odmítá se o dědovi se mnou bavit. Cítí povinnost se o něj postarat.“

Kousek moučníku mi padá na zem. Klekám si na kolena, abych ten svinčík po sobě uklidila.

„Do prdele!“

Jednou mě z těch šoků vážně trefí. Pod pohovkou, na které táta o víkendech pravidelně po obědě odpočívá, vidím zírající vodnaté oči.

„Ty máš teda slovník,“ vyčte mi máma, kleká si vedle mě na všechny čtyři a snaží se přemluvit Lolu, aby vylezl.

Všechno slyšel, uvědomím si, ale co, beztak z toho asi nemá rozum. Vezmu kus bábovky do ubrousku a zamířím do tátovy ordinace.

„Ahoj,“ pozdravím a vyruším jej při vytahování klíštěte nebo nějaké jiné potvory z bílé chundelaté koule. Asi to bude pes, jen nějak nemůžu poznat, kde má zadek a kde předek.

„Nazdar,“ odpoví.

To se tedy rozpovídal. Já nevím, proč se musí pořád tvářit tak nasraně.

„Nemáš náladu?“ zeptám se a pozoruju majitelku psa, stojící u vyšetřovacího veterinárního stolu. Je nervní, kouše si ret, bojí se o tu svoji chlupatou zablešenou nádheru.

Za ta léta, co sem chodím, jsem vypozorovala zvláštní jev. Majitelé zvířat jsou svým miláčkům podobní. Tahle paní má účes připomínající ten její smeták na vyšetřovacím stole. Minule tu byl pán s boxerem a měl na chlup stejný čumák jako jeho čokl. Dokonce i paní s fretkou vypadala v obličeji jako fretka.

„Prosím tě, co bych neměl náladu. Jsem v práci. Pracuju. Soustředím se,“ vyruší mě táta z mých praštěných úvah.

„Tati, co si myslíš o práci v zahraničí?“ sonduju jeho postoj k mému případnému úniku z této země, kde se sice podniká o sto šest, ale hlavně podnikají ti, co si za komoušů stihli dost nakrást. Takoví podnikatelé, jako je můj táta, musí buď splácet dluhy až do důchodu, nebo pracovat dvanáct hodin denně. Nebo obojí.

„Zkusit se má všechno, Bibi. Třeba bys mohla využít jazyky, které ti máma vtloukala od malička do hlavy. Máš nespornou výhodu, že kadeřnice jsou potřeba všude na světě,“ řekne přesně to, co jsem chtěla slyšet.

Vlepím mu pusu za ucho a mizím. Táta se dál věnuje kňučící příšeře, stříhá tomu zvířeti drápy a já letím za Inkou. Snad ji přemluvím, aby zdrhla se mnou. Jako číšnice a barmanka se taky chytne všude, no ne?

VIKTORIE

Nemůžu říct, že by byl můj život nudný, to rozhodně ne. Ale převládá v něm jakási citová prázdnota. Pravoslav mi ve své podstatě nahrazuje otce, i když se vídáme čím dál míň. Patrik se v jednom kuse učí a mluvíme spolu zřídka. Někdy cítím potřebu povídat si sama se sebou. Přes týden je Patrik ve škole a na koleji v Brně a o víkendech, když konečně přijede, se vídáme jen u jídla. Dá se říct, že je to hodný, hezký a bezproblémový mladý muž, akorát by už mohl mít holku anebo aspoň víc kamarádů. Má vůbec nějaké kamarády? Nikdy jsem si nevšimla, že by o víkendu vyrazil za nějakou zábavou. Pořád je zalezlý ve svém pokoji jak jezevec v noře. Když byl malý, dovolil mi do svého království chodit. Mohla jsem tam uklízet a prohlížet si jeho knihy. Jakmile však začal mutovat a pod nosem mu vyrašilo první chmýří, jeho vztah ke mně se změnil. Od té doby si také zamyká pokoj vždy, když odchází mimo domov. Dříve mě oslovoval Viki, ale od puberty už mi jménem neříká. Naše komunikace se omezila na pozdrav ahoj a čau a na jednoduché odpovědi na jednoduché otázky. Ale jsem moc pyšná na to, že budeme mít v domě doktora. V brzké době ho čekají na univerzitě státnice. Až dostane diplom a před své jméno si bude moct napsat MUDr., udělám doma parádní oslavu, ať se mu to líbí, nebo ne.

Děda Lola je poděs, jak říká Bianka, ale mám ho svým způsobem ráda. Před pár lety přestal skoro mluvit, ale na záchod si zatím dojde, nají se sám, tak nač si stěžovat?

Starosti mi dělá Bianka. Moje radost a sluníčko se poslední dobou ode mě odvrací. Vím, že je to normální a že to jednou muselo přijít, ale přesto si na tu občasnou odtažitost nemůžu zvyknout. Někdy mám potřebu pořídit si psa nebo kočku, protože i když náš dům není nikdy prázdný, cítím se sama. Nemám se s kým pomazlit, nemám s kým promluvit. O to raději teď chodím do práce.

Se zubní lékařkou Jarčou Vojkůvkovou si rozumím jako s vlastní sestrou, pracovní doba mi vyhovuje a pacienti jsou u nás spokojení. Občas je v práci taky pořádná sranda, i když by si mnozí lidé mohli myslet, že v zubní ordinaci se jenom skučí a naříká. Jsou chvíle, kdy mám opravdu problém zůstat vážná a profesionální, zrovna jako včera.

To byl zase jednou den za všechny prachy. Nejdřív přišel pan Hanák, jehož koníčkem či snad vadou je neustále odtlačovat vrtačku, zrcátko i sondu svým silným jazykem. Doktorka Jarča mu vždycky prvních pár minut pěkně a trpělivě vysvětluje, že takhle opravdu nemůže pracovat. Nakonec se ale vždycky rozčílí a téměř křičí: „Buďto dáte ten jazyk na stranu, nebo můžete odejít!“ Chudák Hanák se pokaždé brání, že za to nemůže. A já utírám slzy smíchu do kapesníku a předstírám alergii. Anebo paní Sádlová. Začala se nám dusit během otisků. Vyvalovala své velké oči a Jarča na ni křičela: „Dýchejte nosem, pro Boha svatýho!“ Pud sebezáchovy Sádlovou donutil se nadechnout, až už byla skoro fialová. Jarča už se chystala zakročit a znehodnotit tu růžovou hmotu v jejích ústech, když se konečně její nozdry roztáhly do typu „Afričan velikosti pět“ a přišel vytoužený nádech. Vidina fungl nového umělého chrupu byla zachráněna.

Dojídáme s Jarčou rychle oběd, aby se pacienti v čekárně dlouho nenudili nad časopisy o módě, zdravých dásních a dentální hygieně. Jarča mi cestou do ordinace vypráví o problémech s manželem, váženým policistou Daliborem Vojkůvkou, přejmenovaném Jarčou na Datlíka. Vypráví mi o jeho neutuchajícím sexuálním apetitu, o tom, jaké krkolomné pozice Datlík vyžaduje, i o tom, že se tak musí odreagovávat po náročné práci policisty. Nechápu, jak to můžou dělat každý den, když je z toho pak unavená, ale na druhou stranu už taky chápu, proč pro něj používá kromě přezdívky Datlík i přezdívku Torpédo. Jejich syn se naneštěstí jmenuje Radomír, a tak mu Jarča říká Ratlík. Datlík a Ratlík rovná se opravdu povedená domácí kombinace.

Já doma na rozdíl od Jarči nepoužívám směšné přezdívky a ani nesexuju. Neměla jsem opravdový sex spoustu let, ale nemám potřebu se s tím komukoliv svěřovat. Ani Jarušce, i když ji mám tak ráda.

Vcházíme do zrekonstruovaného domu v blízkosti zlínského centra a šlapeme po schodišti do třetího patra. Výtah zásadně nepoužíváme, protože chůzí do schodů posilujeme každý den svoje hýžďové svaly.

„Pojďte hned dál,“ vybízí Jarča starou paní nevalného vzezření a téže nesympatické vůně ke vstupu do ordinace.

Bábrle vystartuje rychlostí blesku, dokonce zapomene v čekárně svoji hůlku.

„Tak to jste vy, ta nová paní Králová?“ prohlíží si mě přes tlusté brýle velikosti popelníků, bílé dlouhé kudrlinky jí poletují kolem hlavy a elektrizují. Na bradě má spoustu dlouhých bílých vousů a prská, protože asi nemá vůbec žádné zuby. Nebo má? Oči má však všetečné a jiskrné.

„Asi si mě s někým pletete,“ odpovídám mírně zmatená, neboť paní Královou budu příští rok už dvacet let.

„Nenechte se vysmát, děvenko, znala jsem Patrikovu maminku, Jiřinu Královou.“ Navíc bába ještě křičí, asi je hluchá.

„Aha.“ Zmohla jsem se jen na jediné slovo pochopení, ale nechápu zhola nic.

Přestanu se zabývat poněkud závistivou myšlenkou na Datlíka neboli „Torpédo“ v Jarčině posteli a v mém mozku se rozbliká červená kontrolka – pozor, možná se dozvím něco, co nevím.

„Posaďte se do křesla a nestůjte u těch dveří. A co že jste se rozhodla nás navštívit? Po těch letech?“ zeptá se Jarča přísně a zamračí se tak, až jí povislá víčka překryjí skoro polovinu zorného pole. Nemá ráda, když někdo nechodí pravidelně na kontrolu. Bábrle tu podle karty nebyla deset let. Když tu byla naposledy, pracovala jsem ještě v nemocnici.

Bába usedne do křesla, pavoučí nohy v punčochách a bačkorách, které by jistě vykoupili památkáři do muzea, si hodí přes sebe a křičí dál.

„Jiřina byla príma ženská. Temperamentní, plná života. Kdepak, to byla nějaká bouda! Kdepak! V tom musel být ten šamstr!“

Jarča přistoupí ke křeslu a zavelí: „Tak, babi, zavřete už tu pusu!“

Bába stáhne rty, až se jí bílé vousy na bradě zavlní.

„Otevřít!“ pozmění rozkaz a na setinu sekundy odvrátí zrak. „Ježíši!“ zakleje tiše a dává se konečně do práce.

Jdu domů a přemýšlím. Přehrávám si všechno, co ta vousatá bába povídala, a mám najednou silnou potřebu dozvědět se, co se tehdy stalo Patrikově mamince. Jaká bouda? Jaký šamstr? Budu muset začít pátrat. Ale ne hned. Počkám do dovolené, která nám s Jarčou začíná za týden. Zatímco Jarča odlétá na Ibizu, já budu doma jako vloni, předloni, předpředloni… Pravoslav si nemůže dovolit zavřít svoji ordinaci (ani ne tak kvůli ušlým penězům, jako kvůli těm chudáčkům zvířatům) a já budu muset hlídat bláznivého Lolu. A budu pátrat, i když zatím vůbec nevím, jak, kde a čím začnu.

PAVEL

Uklidil jsem celých čtyřiadvacet čtverečních metrů svého skromného brlohu, podnájmu jedna plus ká ká, který obývám s kamarádem Petrem, abych ho vzápětí z domova vyhnal a odepřel mu tak pro dnešní dopoledne jeho nejmilejší činnost – válení se v posteli. Stejné směny v otrokovické Barumce jsou pro nás nevýhodné. Pokud si chce totiž jeden z nás přivést děvče či spíše ženu, druhý holt musí vypadnout. Výhoda tohoto „pidibytu“ je ta, že se nachází hned vedle místnosti, kam se dávají kola a kočárky, tudíž nemáme žádné přímé sousedy. A taky je hned v přízemí, takže můžu sám (nebo i případně vdaná panička prchající před zvonícím manželem) klidně vyskočit z okna bez zlomení nohy.

Někomu by možná přišlo divné, že spolu bydlí dva chlapi ve věku něco přes třicet, a dokonce spí v jediné místnosti, ale nám to takhle vyhovuje. Akorát to tajíme před buchtama, které si oba do bytu vodíme. Nejsme „bukvice“ ani „teplí bratři“, jak nám nějaký dobrák napsal sprejem na dveře a my je pak museli pracně lakovat. Jsme „donchuanové“ a příčí se nám, jak bych tak řekl, obdělávat jen jednu zahrádku. Zaplatili jsme párkrát promiskuitní daň, ať už v podobě zalepené klíčové dírky sirkami napatlanými vteřinovým lepidlem, či smradlavé zkažené ryby pod naší rohožkou. Ale ani to nás neodradilo od střídání žen. Některé milenky se po našem odkopnutí změnily v krvežíznivé harpyje či medúzy, které dokážou zabíjet i pouhým pohledem, ale i tak! Představa, že bych se oženil, je pro mě děsivá až hrůza a pro Petra taky. Je to stejné, jako kdybychom měli mít dalších dvacet let denně k obědu řízek. I když ho milujeme, omrzel by se nám, přejedl a zprotivil.

– – –

Jakmile Petr zmizel, dal jsem si sprchu, kdyby náhodou… Natáhl jsem si pak nejlepší boxerky, kdyby náhodou… Použil jsem deodorant i kolínskou, kdyby dneska náhodou… Ale mám takové tušení, že mi stejně zase nedá. Jednou mi při její návštěvě explodují koule. Naše hovory o všem možném jsou fajn. Výlety za město a procházky lesem jsou taky bezva. Ale k životu chlapa patří hlavně šukání. Když jsem s ní, mám ho jak beton. Stojí mi skoro k pupíku, takže ho chudáka utiskuje vrchní guma mých boxerek. Navléknu si volnější triko, aby to nebylo tak vidět, a doufám, že tu trýzeň opět vydržím. Minule jsem se neudržel a začal jsem Viktorii líbat. Byla jako děcko. Tak mile neohrabaná a něžná, než se mi hrubě vysmekla z objetí. Pak už něžná nebyla. Chápu ji. Je vdaná a věrná. Ale i tyhle naše nevinné schůzky jsou přece nevěra. Manžel o nich neví, takže je to lež a zrada. Co má co dělat u cizího chlapa, no ne? Štve mě. Štve mě a zároveň ji mám rád. Moc dobře vím, že není ledová královna, na kterou si hraje. Posledně byla pěkně nadržená, to chlap přece pozná. Tváře jí hořely, dech měla zrychlený, a kdybych jí sáhnul do kalhotek… Radši na to nemyslet. Kamarád se mi už zase tlačí z boxerek ven, nakukuje na mě zpod trika, ale já mu kazím radost. Netěš se, nic nebude, povídám mu, když zaslechnu klepání na dveře, spustím žaluzie a jdu otevřít.

Viktorie usedene do křesla a povídá něco o záhadném úmrtí Patrikovy matky. Předstírám, že mě to zajímá, ale vůbec ji neposlouchám. Soustředím se jen na ty šaty s knoflíčky, které toužím pomalu rozepínat. Hledím na její štíhlé kotníky, které chci líbat, a to nejpozději ihned.

„Proč za mnou chodíš?“ zeptám se najednou, ona posmutní a ztichne.

„Je mi s tebou dobře. Jsi můj přítel,“ odpoví nechápavě.

„Chci víc,“ zaútočím najednou, i když jsem to vůbec neměl v plánu, ale čekám prostě už strašně dlouho.

„Víš, že to nejde,“ zakroutí mírně hlavou, což mě pochopitelně vytočí.

„Proč by to, do prdele, nešlo? Nepřijde na to! Nikdo na to nepřijde. Chci tě do postele, nevydržím se jen koukat, pochop to!“

Chvíli na sebe zíráme, její tváře jsou rudé a oči skelné.

„Jsi dnes hrubý,“ řekne po chvíli tiše.

„Promiň, nechci být hulvát, ale co z toho života máme, když předstíráme, že po sobě netoužíme, a pod peřinou se pak tajně sami ukájíme! Takhle to dál nejde, Viktorie, nejde!“

Teď jsem trefil hřebík na hlavičku, rudne i na krku a tím přiznává, že mluvím pravdu. Odhrnu závěs oddělující kuchyňský kout, prudce otevřu dvířka malé lednice a vezmu si pivo. Otvírák i s vrškem hodím na stůl a piju rovnou z lahve.

„Myslela jsem, že pojedeme do lesa na houby, ale když sis dal pivo…,“ skloní hlavu a já třísknu lahví o stůl.

„Nechci jít na posraný houby! Stejně ještě žádný nerostou!“ křičím.

„Říkals, že na ně chodíš rád,“ brečí a už se ani nesnaží slzy skrývat. Chňapne po kabelce a rozběhne se ke dveřím.

Na chodbě se ozve nezvyklé rychlé dupání. Skoro to vypadá, jako by někdo poslouchal za dveřmi.

„Já tě přece taky chci,“ zašeptá pár vteřin předtím, než chytne za kliku a vyběhne z bytu.

Vycházím za ní na chodbu, ale je pryč. V kolárce něco vrže a já mám najednou dost nepříjemný pocit okolo žaludku. Vždyť je dopoledne, sakra, jsem snad nějaká hysterka? kleju v duchu a otevírám pomalu vedlejší dveře. Fuj, to jsem se lekl! Za řadou kol se vynořila šedivá hlava. Důchodce, kterého ani neznám jménem, po mně loudí devítku klíč. Nemám klíč a nemám ani kolo a jsem dneska parádně otrávený.

S Viktorií jsem to posral, uznávám, ale mám jen jedny nervy. Jdu znovu do sprchy a nechávám na sebe padat proudy chladné vody tak dlouho, až jsem zase klidný jako beránek. Dneska už ji nechám být, ale hned zítra jí napíšu omluvnou esemesku. Nechci o ni přijít. Je mi s ní tak dobře, až to bolí. Navíc jsem zjistil šílenou věc. Žárlím. Žárlím na jejího manžela, i když mají oddělené ložnice, a taky na všechny chlapy, kteří chodí do zubní ordinace. Tak jsme se spolu my dva seznámili. Pacient a sestřička, je to směšné a banální. Nesnesu pomyšlení, že si ji někdo prohlíží v tom sesterském oblečku (jak jsem to dělal já), a to jsem vždy tou stupidní věcí nazývající se žárlivost z hloubi duše pohrdal. Žárlivost je pro slabochy, pro chlapy s malým pinďou nebo pro ty, co šíleně milujou. Tak proč já? Jsem dobyvatel a lovec a mám ho velkýho. Ale něco se změnilo, něco je jinak, zahlodá náhle protivný červíček v mojí hlavě. Zřejmě jsem se zamiloval, uvědomím si překvapeně a píchne mě u srdce jako nikdy dřív. Ano, miluju Viktorii. Sednu si po tomhle zjištění na prdel a zírám překvapeně do zdi.

BIANKA

Do dnešního večera jsem byla pořád ještě tak trošku na vážkách, jestli to teda nakonec udělám. Kecat o útěku s kámoškou je jedna věc, a utíkat druhá. Rozloučit se nemůžu, protože máma by to nezvládla, a pokud se nerozloučím, bude to útěk. Dneska se ale ve mně něco zlomilo. Už to tu vážně nedávám. K mému rozhodnutí stačilo, aby na pár vteřin zhaslo světlo v koupelně, když jsem stála nahá a namydlená ve vaně. Nevím, jestli tu náhlou tmu zavinila nějaká porucha nebo uvolněná žárovka, ale to není vlastně vůbec důležité. To, co mě nakoplo, byl proužek světla linoucí se z malého otvoru v horním rožku našich dřevěných koupelnových dveří. Proužek světla párkrát zablikal a žárovka opět ožila. Vyskočila jsem z vany a prudce otevřela dveře. Židli, na které stál u té vyvrtané díry ve dveřích, přelepené kouskem samolepící tapety s dřevěným dekorem tak, aby si jí nikdo nevšiml a aby se dala kdykoliv sloupnout, měl ještě v ruce.

„Tak se na mě teda podívej, no prohlížej si mě pořádně, tady stojím! Líbím se ti?“ zeptala jsem se opovržlivě, ale žádné odpovědi jsem se nedočkala.

S mírně sklopenou hlavou na stranu a nepatrným smutným úsměvem odešel.

Moje srdce pumpovalo jak zběsilé, vrátila jsem se do koupelny a cákala si na obličej studenou vodu, abych zchladila své emoce. Poděs! Magor! Úchyl!

Sbalila jsem si ve svém pokoji všechny věci, o kterých si myslím, že je budu potřebovat, do sportovní tašky. Píšu zprávu Ince, že ráno můžeme vyrazit. Zítra bude sobota a to je celkem na pytel, hádám, že bude moc velký provoz, ale vypadnout prostě musím. Rodiče Ingrid berou všechno jinak. Nevisí na ní, ale těší se, až odejde z domu a osamostatní se. Mámě napíšu dopis, a až přijde na to, že nejsem doma, přečte si ho. Nechám jí ho pod svým polštářem. Najednou se mi navalí do očí slzy a řvu jak malá holka. Zklamu ji. Chudák máma.

Balím si pečlivě všechny peníze, které jsem si naškudlila za brigády a z kapesnýho a prozřetelně vyměnila za eura. Moc toho není, ale Inka na tom určitě nebude líp. Musíme jet stopem, nedá se svítit. Čeká nás mým laickým odhadem asi tisíc kilometrů dobrodružství a deset až dvanáct hodin cestování. Nikdy dřív jsem se v pokoji nezamykala, ale dnes to udělám. Zamknu se, nastavím si v mobilu budík na šest ráno a naškrábu mámě dopis.

Mamuško,

ty víš, že tě mám ráda, že jo! Že to víš! Odpusť mi, ale nemůžu tady dál vydržet. Odjíždím s Inkou do Itálie. Najdeme si nějakou brigádu, budu klidně umývat nádobí, jen když si vydělám nějaké prašule. Až se vrátím, třeba si budu moct otevřít vlastní kadeřnictví. Napíšu ti z Itálie, nebo mi můžeš sama zavolat, ale až za pár dní, prosím tě. Hlavně prosím neplakej a mysli na mě. Tátovi a Patrikovi to nějak vysvětlíš, viď?

Tvoje Bianka

ANNA

Před naší vilou je dnes zvláštní prázdno, i když většinou bývají všechna parkovací místa obsazená. Před třemi týdny tady stála dvě velká auta. Jedno z nich mělo majáček a zářivou reflexní barvu, druhé bylo celé černé, až na propletené stříbrné větvičky na kapotě. Byla to záchranná zdravotní služba, která už mého otce nedokázala zachránit, a pohřební služba, jejíž dva zaměstnanci žertovali na chodníku o mrtvolách. Zatímco máma se dožila sotva sedmdesátky, otec svůj život natáhl o víc jak deset let. Poslední rok se z něj stal ležák a já, i když jsem profesionální asistentka, jsem prosila Boha, pokud nějaký je, aby si už vzal tátu k sobě. I když upřímně pochybuji o tom, že by si otec zasloužil pobyt v nebi, modlila jsem se.

Mám za sebou nejhorší rok života. Rok krmení, přebalování, fyzického i psychického vyčerpání. Několikrát za ten příšerný rok jsem zažila i kruté chvíle, kdy jsem ho chtěla opravdu zabít. Když v noci výsměšně volal, že se počural, nebo když křičel, že se nudí, a já mu musela po nocích číst knihy o marxismu a leninismu. Spal většinou ve dne. Bála jsem se ho ještě i v době, kdy už neměl žádnou sílu a sebemenší moc nad mým životem. Bála jsem se ho ze zvyku a setrvačnosti. Zároveň jsem měla pocit zodpovědnosti k člověku, který mi dal život a vychoval mě, a cítila jsem povinnost se o něj postarat až do poslední chvíle, do posledního úderu jeho chabého a zlého srdce – srdce tyrana. A že i srdce z kamene jednou pukne, o tom jsem se přesvědčila na vlastní oči. Otec měl v očích pravý děs, když umíral. Měl je doširoka otevřené, jako by opravdu viděl přicházet smrtku s pověstnou kosou v ruce. Tenhle člověk mi v životě strašně ublížil a já celý život skláněla hlavu a dělala vše, co poručil. Stejně jako máma. Otec byl komunistické hovado. Ano, nebojím se už nahlas říct to, co jsem si o něm myslela celý život. Jeho vysoká funkce, jeho koryto a peníze, za které pořídil tuhle vilu, jeho moc a síla – to všechno se mi hnusilo. Teď je vila jen moje, ale k čemu mi bude?

Jsem bohatá, ale nejsem šťastná. Nemám na světě pražádnou radost. Mám peníze a vilu a konečně i svobodu. A samotu. Brečím úlevou, že jsem se té svobody dočkala a že ještě nejsem tak stará. Vím, že nedaleko odsud bije kus mého srdce, kus mě samotné žije v podobě mojí dcery, které jsem se musela vzdát. Dcera komunistického hovada si přece nemohla nechat dítě v šestnácti letech, i když přišla o panenství a do jiného stavu tak, že ji znásilnilo jiné komunistické prase, které bylo tehdy v naší vile na návštěvě a mělo ještě větší koryto než otec. Chlastací večírek potentátů se tehdy kapánek zvrtnul a táta, když našel svého rudého bratra na mém bezvládném zmučeném těle, jen zakroutil hlavou. Jako by mě obviňoval z toho, co se stalo. Otěhotněla jsem. Prsa se mi zpevnila a každé ráno se mi zvedal žaludek. Věděla jsem to bezpečně, ale nebyla jsem schopna rodičům říct, že jsem nedostala menstruaci. Když na to máma konečně přišla, bylo už na potrat pozdě, i když by mi ho jistě a bez problémů dokázali zařídit. Rodiče mi pak stahovali břicho, aby na mně těhotenství nebylo vidět a aby to ve škole spolužáci ani učitelé nepoznali. Musela jsem snášet nadávky ze všech stran, že moc žeru a že jsem tlustá. Spolužáci mi tehdy říkali špekáčku, aniž by tušili, že ve mně roste nový člověk. Poslední měsíc do porodu jsem byla nucena předstírat nemoc. Otec mi tenkrát zařídil potvrzení, že mám úplavici. Naordinoval mi silně nakažlivou sračku, jen aby k nám nikdo nechtěl přijít na návštěvu. Nesměla jsem se svěřit ani nejlepší kamarádce a odměnou za to mi matka přislíbila, že mi bude později poskytovat o mém dítěti informace.

Porodila jsem doma za přítomnosti „rudého“ doktora, který by pro stranu udělal všechno, a tudíž byla jistota, že bude držet jazyk za zuby. Myslela jsem si tenkrát při porodu, že větší bolest a utrpení už v životě nezažiju, ale mýlila jsem se. Sebrali mi dceru po pár hodinách jejího života a odvezli ji do předem domluveného kojeňáku. Ještě jsem měla být vděčná, že mi nedovolili zkazit si život. Tehdy jsem teprve poznala opravdovou bolest. Sebrali mi kus mojí duše i mého těla. Musela jsem se po pár týdnech vrátit do školy, stahovat si prsa plná mléka a předstírat, že se nic nestalo.

Čekala jsem na spásu až do letošního léta. Konečně se můžu volně nadechnout a teď, ve svých padesáti pěti letech, hodlám začít znovu žít. Najdu svoji holčičku. Svoji Viktorii, jak mi laskavě dovolili ji pojmenovat. Ale bude mít o mě vůbec zájem? ptám se každý večer svého polštáře. Nezbývá mi nic jiného než se dát znovu na modlení a doufat, že to, co se tehdy stalo, pochopí.

Máma už tu dávno není, aby mi donášela informace o životě mojí dcery, které jako manželka komunistického hovada byla schopna bez problémů získat. Tajně mi podávala zprávy výměnou za přísahu, že se o tom táta nikdy nedozví. Přece jen byla taky matkou, a tak mi aspoň trochu rozuměla.

Věděla jsem o umístění Viki v Dětském domově Smolina, když jí byly tři roky, o jejím nástupu na základní školu i pozdějším studiu na zdravotnické škole. Věděla jsem i o jejím zaměstnání ve zlínské nemocnici. Vrátila se do města, ve kterém se narodila. Poprvé jsem ji viděla, když nastoupila jako zdravotní sestra do práce, a podruhé později, když před sebou tlačila kočárek se svojí dcerou. Místo pocitu radosti jsem se na místě sesypala. Najednou prostě zhaslo slunce a byla tma, ptáci přestali zpívat a kytky vonět a mě odvezli na psychiatrii, kde jsem tehdy strávila několik těžkých týdnů.

Otec zůstal zarytým komunistou i po revoluci. Bylo to velmi špatné období. Spousta jeho kolegů a takzvaných bratrů vracela své průkazy a převlékala své rudé kabáty za jiné, v té době slušivější. Patřila jsem mezi ně. Vystoupila jsem ze strany ihned po slavném cinkání klíčů v ulicích Prahy, protože jsem v ní byla z donucení. Dodnes se stydím za to, že jsem poslechla příkaz otce a do strany vstoupila, i za to, že jsem neměla odvahu přiznat se otci k tomu, že jsem z ní vystoupila. Stydím se, že jsem byla jedna z nich, i když jsem slýchávala jejich hovory v naší vile, ze kterých se mi vždycky chtělo blít. Nenáviděla jsem ty lživé ideály a žvásty z každé rudé držky a nenáviděla jsem i to rudé péro, které mě tehdy oplodnilo. Otec nejenže zůstal komunistou, on to i veřejně vykřikoval. Mnohokrát jsme měli rozbitá okna kameny zabalenými v papírech, na kterých byly naškrábané urážlivé výhrůžky. Otec najednou neměl úctu, ale pociťoval spíš opovržení. Komunisti padli a byli takříkajíc v prdeli. Máma z toho umřela a nezůstal mi nikdo jiný než despotický a přísný otec. Člověk, který nevěděl, co je to láska.

Ale teď jsem volná. Zařídila jsem tátovi pohřeb a přežila na obřadu přítomnost hrstky jeho žijících známých. Můžu si konečně dělat, co budu chtít. A já chci jen jedno. Najít znovu cestu k Viktorii.

BIANKA

Stojíme s Inkou na krajnici se svými batohy na zádech a stopujeme. Po ránu bylo celkem chladno, jak by řekla máma – čerstvo. Musela jsem trčet hodinu venku a čekat na Inku, která samozřejmě nemusela vypadnout z domu tak brzo jako já. Odjely jsme pak trolejbusem z centra Zlína do Kvítkovic a přešly k hlavní cestě vedoucí na Napajedla, Hodonín a Břeclav. Tašky jsme hodily na zem. Škoda že nemáme kufry, mohly bychom se na ně aspoň posadit, ale takhle tu stojíme jak pipiny skoro už půl hodiny a nic. Nikdo nestaví. Maximálně nám řidiči výsměšně zamávají a frčí dál. Sakra. Navíc Inka si dělá srandu a směje se, že jsme jako z toho starýho filmu Smrt stopařek. Ptá se mě, která z nás bude znásilněná jako první, a chechtá se. Fakt vtipný! Přímo k popukání, phe!

Ještě jsme ani nevyjely z města a já už mám pochybnosti o tom svým ztřeštěným nápadu vydat se stopem až do Itálie. Doufám, že se tam dostaneme aspoň do Vánoc, teda pokud cestu přežijeme. Modlím se, aby si máma dnes pospala a nezjistila moc brzy, že nejsem v posteli, a modlím se ještě za to, aby zastavil normální člověk, a ne úchyl. Moje odvaha a nadšení z dobrodružství mizí rychle jak orosené kolečko na okenním skle, na které jsem coby malá holka dýchala a doprostřed kreslila prstem srdíčka.

„Tak nestůj a dělej!“ ozve se Inka s taškou v ruce.

Vidím, jak běží k osobnímu autu, vidím červená brzdová světla a závan prachu pod koly, okamžitě zapomínám na to, že bych se nejraději otočila a běžela zpátky k trolejbusové zastávce, popadnu tašku a utíkám…

„Dobrý den,“ zdravím slušně a prohlížím si vnitřek vozu, jestli nenajdu něco podezřelého. Jsem srababa a to je hrozný zjištění. Nejsou tu provazy ani lopata s rýčem a kliky dveří jsou taky v pořádku.

„Tak kam to bude, slečny?“ zeptá se muž okolo padesátky a snaží se přeladit rádio na svižnější stanici.

„Do Itálie,“ řekne zcela vážně Inka sedící vedle řidiče a já vyprsknu smíchy, protože je to totálně ujetý nápad.

„A to se nebojíte stopovat?“ usměje se a mrkne na nás, načež mu Inka hned nahlásí, že má v kapse kromě mapy a načmárané trasy i slzný plyn. „Do Itálie vás zavézt nemůžu, ale jedu až do Břeclavi. Tam si musíte stopnout někoho, kdo pojede přes hranice,“ uculuje se.

„Supér,“ zařve Inka.

To nám ta cesta pěkně začíná, pochvaluju si, ale zatím jsme pořád „doma“, za hraničním přechodem to bude horší. Neumím totiž německy ani prd. Máma mě vedla k angličtině a italštině, to jsem zvědavá, jak s tím cestou přes Rakousko vystačím.

Jeli jsme s tím primitivem necelé dvě hodiny. Vybalily jsme s Inkou svačiny a nadrobily mu na sedačky. Dozvěděly jsme se o majiteli vozu skoro všechno. Jak se jmenuje, kde pracuje, jak byla jeho první žena hloupá, jak je jeho druhá manželka chytrá, jak jsou jeho děti z prvního manželství nevděčné a ty z druhého samozřejmě vděčné. Už jen chybělo, aby nám řekl, jakou má velikost bot a číslo trenýrek a jakou používá zubní pastu. A pak že jsou ukecaný ženský! Musela jsem z batohu vylovit prášek proti bolení hlavy.

V momentě, kdy jsem si všimla cedule Břeclav, mě zaplavilo obrovské nadšení. Za chvíli konečně vystupujeme, zaradovala jsem se v duchu. Zastavil nám kus od hraničního přechodu do Rakouska, kde budeme za chvíli se vztyčenými palci znovu pokoušet štěstí. Poděkovaly jsme, zabouchly dvířka za tím žvanilem, lehly jsme si u zaprášené cesty do trávy a čuměly chvíli mlčky do nebe.

Inka zavřela oči a já myslím na mámu. Určitě už je vzhůru. Vytáhnu z kapsy džínů mobil a píšu jí zprávu.

Ahoj mami, pod mým polštářem je dopis pro tebe. Pusu Bianka.

Vypínám telefon hned po odeslání zprávy, protože dobře vím, že mi bude hned volat. Teď se s ní bavit nemůžu. Ještě bych se tady rozbrečela a nakonec bych souhlasila s tím, že pro mě přijede a odveze mě zpátky domů. Ale po té včerejší koupelnové estrádě zpátky prostě nechci. Tohle jsem od něj nečekala. Kdoví jak dlouho a kolikrát mě takhle nechutně šmíroval. To není fér. Život není fér.

„Na co myslíš, Bibi?“ zeptá se najednou Inka.

„Na to, jak nám bude v Itálii skvěle,“ odpovídám a zvedám se. Musíme dál.