copyright © heirs, 2015

cover © Kameel Machart, 2015

ISBN 978-80-87938-30-0

ČÁST PRVNÍ

1

,,Počúvajte, Blažek, zajtra idete na iné pracovisko. Odovzdajte naradie!“

„Rozkaz,“ řekl a cítil, že mu rázem vyschlo v krku. Hvízdavej Dan je prevít. To věděl dávno. Ale že je takovej hajzl? Co teď? To je, jako by mu zboural celý domeček z karet jediným trhnutím ruky. A přece byl přesvědčen, že má všechno promyšleno do posledních podrobností. Ještě týden kdyby byl zůstal na místě. Nebo alespoň tři dny! Co je to po tolika letech?

Došel mechanicky ke své vrtačce a usedl k práci.

„Co ti chtěl?“ zeptal se Pepík, který seděl nalevo a vrtal stejně jako on podle šablony dírky do kroužků z umělé hmoty.

„Vyhodil mě. Zejtra už tu nejsem.“

Pepík zarazil vrtačku a obrátil se k němu celou tváří. „A dej pokoj! A proč? Dyť přece plníš normu na 120 procent.“

„Copak já vím? Hvízdoš je hajzl, přece ho znáš.“

„Je. Ale přesto. Proč by se měl zbavovat lidí, který mu pomáhaj plnit plán? Proč nevyndá Šaňa nebo Karolka? Ty přec neplněj.“

„Ty chytrej, to sou přece bejvalý gardisti, Šaňo dokonce ministr — a on byl přece taky gardista. Ale dělej a nebav se, já si musím něco rozmyslet.“

Zapnul stroj, ale nevrtal, jen markýroval práci. Proč by taky pracoval? Normu dávno měl a teď už na tom stejně nesejde. Ty dvě hodiny do konce směny profláká a dál... Ano, o to právě jde, co bude dál.

Zpočátku mu to nemyslelo. Byl vyveden z rovnováhy tím nečekaným přeložením na jiné pracoviště. Znamenalo to ne-li rozbití, tedy určitě oddálení a zkomplikování jeho plánů. A ty plány, to byla práce mnoha měsíců, dlouhého času úporného myšlení ve dne při práci, ale zejména v noci, kdy nikdo nerušil, kdy mohl kombinovat a domýšlet svoje tahy jako hráč na šachovnici. Jenomže tahle hra se hrála o život, při té šlo o krk. Jeden chybný krůček a jsi chladná mrtvola v bezejmenném hrobě za zdí.

Začalo to na samotce, tehdy, když dostal deset dní od Nosáriuse, protože... proč vlastně? Nikdy nevěděl, proč dostal trest bez raportu, bez výslechu, bez viny. Prý tehdy hráli bachaři karty, kolik kdo napaří trestních dávek, tvrdých lůžek a půstů. Podle předpisu měl být komandován k raportu před velitele, který měl stanovit trest. Ale za Balinta tohle neplatilo, tresty dával kterýkoli bachař a zásadou bylo napařit jim, politickým, při každé příležitosti a pod jakoukoli záminkou co nejvíc trestů. Nosárius přišel, zařval, že jsou špatně srovnané deky, a aby nemohl dokazovat, že tomu tak není, hned je strhl a rozházel po podlaze. Deset dnů korekce!

A tehdy, když dostal těch deset dnů, začal myslet. Samozřejmě. Když je člověk deset dní sám a sám, musí vstát o půl páté a lehnout si smí až v devět — lehnout v lehkých cvilinkových šatech jen na tvrdou podlahu bez slamníku, bez podhlavníku (dával si pod hlavu boty), bez přikrývky, takže se celou noc klepal zimou, nepřijde-li k němu ani živá duše, jen mu strčí okénkem ve dveřích ráno trochu černé kávy, v poledne poloviční porci oběda a večer zase trochu černé kávy –, co může dělat jiného než myslet? Chodit a myslet. A má-li s myšlením vystačit, musí myslet na něco poutavého, na něco konkrétního.

Vzpomínat? Toho už dávno nechal. Dřív si vzpomínal na Jarmilu. Ale jaký to mělo smysl? Žádný! Bylo mu jen smutno.

A tehdy mu napadla ta myšlenka: musí tu být opravdu až do konce svého života? Vlastně ne do konce života, protože i když byl odsouzen k absolutnímu trestu, což je eufemismus pro smrt provazem, který mu byl změněn výrokem soudu „s použitím

§ 113“ v doživotní vězení, věděl, že dříve či později přijde amnestie a půjde domů. Jenomže kdy to bude? Za deset, za patnáct let? Má sedět ještě deset nebo patnáct let? Vydrží to vůbec? A kolik mu bude, až vyjde z kriminálu? Co potom začne on, nedostudovaný filozof, na sklonku života? Stojí pak vůbec za to ještě žít? Není možno odsud utéct?

Ano, to je ta myšlenka, která ho napadla na samotce a která ho elektrizovala. Jako by se stal novým člověkem. Dlouhé dny samotky, nekonečné večery se mu krátily, a když pro něj konečně přišli, že mu trest skončil, skoro litoval, protože ještě zdaleka neměl všechno promyšleno.

Útěk z pevnosti! Tvrdili, že je nemožný. Nemožný z pevnosti, obehnané hradbami a příkopy, omotané ostnatým drátem, hlídané strážními věžemi v koridorech osvětlených v noci silnými reflektory, kde pobíhají cvičení policejní psi, kteří jdou po člověku, z pevnosti obklopené vedením silného proudu, jehož dotyk zabíjí... Ale právě proto, že si byli příliš jisti, polevili určitě ve své bdělosti. Byl by v tom čert, aby se v jejich opatřeních nenašla díra. Přece byl natolik inteligentní, aby dovedl myslet, jako myslí oni. Ano, musí se vžít v jejich myšlení, musí prozkoumat jejich opatření, aby zjistil, kde jsou mezery. Útěk není jen věcí techniky, ale především psychologie. Nebyl přece nadarmo posluchačem filozofické fakulty pražské Karlovy univerzity a psychologie nebyla nadarmo jeho koníčkem. Zapřáhne do svých výpočtů Freuda, Pavlova i behavioristy a vyzkouší si prakticky nosnost jejich teorií. Musí jednat tak, jak nepředpokládají, musí bojovat jejich vlastními zbraněmi, musí se vžít do jejich myšlenkových pochodů, musí počítat s jejich reflexy na každou možnou situaci a předem na ně reagovat.

Několik měsíců osnoval své plány. Krok za krokem probíral každou situaci, všechny možné varianty útěku, až zbavil každé překvapení překvapujícího momentu. Ted byl se vším hotov. Teď, v příštích čtrnácti dnech, se konečně odhodlal k činu. A právě v tom okamžiku ho ten hajzl Hvízdavej Dan přeloží z pracoviště. To znamená jiné prostředí, novou světnici, kde bude spát, neznámí lidé, neznámí fízlové... Všechno je zbouráno, musí začít znovu, a protože je podzim, znamená to odklad pravděpodobně o celý rok. V zimě se utíkat nedá a na jaře a začátkem léta těžko, jsou deště, nedá se spát venku, na stromech v zahradách není ovoce a na polích není zelenina. Nemůže počítat s tím, že by s sebou tahal proviant. Útěk z pevnosti není výlet.

Až se mu udělalo nevolno. Zastavil stroj a odešel na záchod. Sedl si a přemýšlel. Pořád jen přemýšlel a přemýšlel. Připadal si jako velmistr šachu při simultánce. A teď dostal mat. Je to mat, nebo jen garde? Vida — přece neměl všechno propočteno. Tady bylo něco, s čím nepočítal. Taková jednoduchá věc.

Někdo zabušil na dveře:

„Serjóžo!“

„Už to bude,“ ozval se a chystal se odejít, když vtom mu blesklo hlavou: Neotálej! Máš poslední příležitost! Uteč ještě dnes!

Až se zajíkl tou myšlenkou, která rázem rozvířila v jeho mozku divoký karusel vzájemných souvislostí, kde jedno proč podmiňovalo druhé, kde všechno bylo skloubeno jako v hodinovém stroji. Zamotala se mu hlava a znovu usedl na klozetové víko.

„Ser rychle, kruci, dělej!“ hulákal někdo přede dveřmi. Zřejmě měl naspěch. Bylo to přirozené, k obědu byly fazole. Vyšel ven a předal klozet muklovi, který už držel kalhoty v hrsti, a vrátil se k své vrtačce.

Jen klid, řekl si. Počítat do deseti a zhluboka dýchat. Naučil se lety vězení ovládat své jednání i myšlení. Podrobil se železné sebekázni a zkoušel svoji vůli na maličkostech zdánlivě malicherných, ale ve skutečnosti nesmírně těžkých. Naučil se potlačit i reflexy: zadržet kýchnutí, chtělo-li se mu kýchnout. Podržet prst nad hořící sirkou a neucuknout. Říct si při mučivé žízni: nenapiji se. Odříct si po deseti dnech korekce s polovičními dávkami (v době, kdy i plná dávka sotva stačila nasytit) ještě jeden celý den jídla... I teď si dovedl poručit nemyslet a čekat, až se uklidní.

Pro jistotu upjal do stroje velmi složitou šablonu, při které se musel velmi pozorně soustředit na vrtání. Trvalo mu to čtvrt hodiny a stačilo to, aby vychladl.

Teď může klidně myslet.

Tedy: utéct ještě dnes. Je nutno všechno znovu promyslet. Na nic nezapomenout. Vzít v úvahu změněnou situaci. A nutno myslet rychle, je v časové tísni. Za hodinu končí směna, pak se sem už nevrátí. Nedostane se z ubikace. Neví, co bude zítra, kde bude nasazen.

Chystal si útěk na pozdější dobu, až budou delší noci, ale ještě teplé dny, protože ve dne se bude spát a v noci chodit. Musí být ještě ovoce na stromech, aby bylo co jíst.

Naštěstí má připraveno už delší dobu vše, co si vezme s sebou. Nastřádal si to. Ale to hlavní — nůžky na silný drát a kabel — má tady, v dílně. To s sebou na ubikaci vzít nemůže, ale bez toho není útěk možný. Co teď? Zmizet hned při střídání směny nejde. Počítají je zde i na ubikaci. Počet musí souhlasit. Mimo to je šacují — sice namátkově, ale čert nikdy nespí. Kdyby mu přišli na nůžky a kabel, je z toho korekce, a co horšího, budou na něj dávat pozor, strčí ho na nové samotky a odtamtud utéct nemůže. Mohl by ovšem vynést nůžky a kabel ven a schovat do fošen, které jsou narovnány za plotem pracoviště, právě před koridorem. Jenomže i tam by je mohl někdo náhodou objevit a vše by bylo zkaženo. Nehledě na to, že musí na ubikaci, protože tam má jídlo, bez kterého se nemůže vydat na cestu, železnou zásobu: usušený, na malé kousky rozkrájený chléb v plátěném pytlíku, jednu konzervu sladkého kondenzovaného mléka a koňský salám, už pěkně smradlavý. Pro psy.

Musí za každou cenu na ubikaci a potom se vrátit do dílny. Ale jak? Přece musí být možnost dostat se do dílny.

Předat nářadí! To je ono. Pro jistotu si něco nezávadného vezme s sebou: brousek a sadu vrtáčků. Bude tvrdit, že si to doma přibrušoval. A měrky. Strčí to do kapsy a najdou-li to při prohlídce, řekne jim totéž. Buď mu to zbaští, nebo to bude muset odevzdat. Ale i pak se může pokusit odejít z ubikací pod záminkou předání nářadí. Kdo bude mít odpoledne službu? Včera ji měl Der schöne Emil, ale ten dnes končí. Buď přijde Pan Vůl, nebo Předvoj civilizace. Prašť jako uhoď. Rozdíl je jen v tom, že Pan Vůl ví, že je vůl, a Předvoj civilizace to neví. Může mít úspěch, když to dobře nafilmuje.

A teď nejdůležitější: časový rozvrh. Počítání je teď zpravidla mezi půl osmou až osmou. To už je tma. Teprve tehdy mohou objevit — a patrně i objeví, že jim někdo chybí. Začnou tedy počítat znovu — na pracovištích druhé směny a v ubikacích. To potrvá zase nejméně hodinu, tedy do půl deváté až do devíti má čas. Tma je teď, koncem září, v sedm hodin. Dříve utíkat nemůže, později už by bylo málo času. V půl šesté je večeře. Nevadí, na světnici budou myslet, že je v dílně a v dílně budou přesvědčeni, že je doma. Nikdo ho nebude postrádat. Ale večeře je škoda. Bude mu chybět. Co kdyby se navečeřel v dílně? Porcované maso nebude a toho ostatního mají vždycky navíc. V šest by mohl zmizet. Čili po páté by odešel z oddílu, ohlásí, že jde předat nářadí, totéž přihlásí na pracovišti, navečeří se — a zmizí. Počkej! Neměl by ses napřed odhlásit? Ne! Velitel by tě mohl osobně odvést na oddíl a bylo by po všem. Ztratí se po anglicku a budou-li ho postrádat, budou mít za to, že odešel bez hlášení. Do sedmi musí čekat v kládách.

Pro jistotu si vezme kýbl. Kdyby někdo náhodou přišel, bude tvrdit, že myl záchody a teď vylévá vodu. Kýbl v ruce je lepší než občanská legitimace. Nesčetněkrát navštívil kamarády v jejich ubikaci, což bylo přísně zakázáno a krutě trestáno, jen s kýblem v ruce. Na chodbě se myla okna. Vzal do ruky kýbl a před očima bachaře, který měl dozor, chodil, kam ho napadlo.

To je v pořádku.

Jo sakra, a co Franta?

Na Frantu docela zapomněl. Nemůže přece jít bez Franty. Slíbili si to, všechno spolu prodiskutovali a pak, Frantu musí mít. Nemůže utéct jen jeden, musí být dva, aby jeden hlídal, zatímco druhý spí nebo řeže dráty nebo vůbec něco riskuje. Dva mají čtyři oči a čtyři uši, ve dvou se to lépe táhne. Jak to udělat s Frantou? Přijde na druhou směnu, ale to už spolu nemohou promluvit, budou stát ve dvojstupu naproti sobě. Nanejvýš by mu mohl hodit jedno, dvě slůvka, ale to nestačí.

Musí jednat za něj. Vezme prostě jeho věci, potraviny, které si připravil stejně jako on, a až se vrátí odpoledne do dílny, postaví ho před hotovou věc. Ježíši, ten bude valit bulvy! Ale Franta je tutovej kluk, ten nezdrhne. Prostě musí, nedá se nic dělat.

Bzučák ohlásil konec směny.

2

Vycházka byla tentokrát hezká. Zářijové slunce teple svítilo, a třebaže chodili jen v pětiúhelníku dvora vězeňské budovy, vyzdobeném chudým trávníkem a několika záhonky květin, bylo to příjemné. Dozor měl Larsen, a třebaže to byl jinak prevít, o vycházku se moc nestaral, nebuzeroval dodržováním čtyřstupů podle světnic, jako to chtěl Kozí potrat nebo Makarenko. Blažkovi bylo divně u srdce. Snad je tu dnes naposledy. Rozhlížel se po známých zdech, po dvou keřích révy, které se, obtíženy nádhernými hrozny, pnuly až do prvního patra nad druhým vchodem, díval se po oknech starých samotek, kde strávil několik týdnů v izolaci. Dnes už tam izolace nebyla, světnice byly spojeny ve skupiny pěti pokojíků, kde se docela příjemně bydlelo — vždy čtyři na dvou dvoulůžkách v jedné světnici — daleko lépe než na oddíle, kde bylo průměrně dvacet pět osob ve světnici, v těch velkých dokonce přes padesát a v jedné přes osmdesát. Také tam bydlel, a třebaže si zpočátku nemohl zvyknout, později tomu přišel na chuť, protože v takovém množství lidí bylo možno se ztratit, a zejména bachaři tu byli bezmocní. Dostal se až dozadu — tam se na dvojitých postelích dalo ležet celý den, protože tam jednak nebylo od dveří vidět a než tam bachař došel, byli všichni už dávno na nohou. Leželi zásadně na kavalcích těch, kdo byli na druhé směně, takže i když si bachař pamatoval lůžko, na kterém viděl někoho ležet, jméno upevněné v čele kavalce mu nic neřeklo, protože jeho nositel byl v zaměstnání. Zprvu byli bachaři vzteklí a zuřili, ale pak pochopili, že je muklové doběhli, a hodili tedy vše za hlavu, což bylo také jediné, co mohli dělat.

Prohlížel si tváře kamarádů. Měl tu i komplice, měl tu několik dobrých, věrných přátel, jaké člověk najde jen v kriminálu, kde se lidé při dlouhém pobytu svléknou donaha i duševně, a byl by jim rád stiskl ruku na rozloučenou. Ale vystříhal se toho. Věděl, že po jeho útěku začne hrozné vyšetřování. Perzekuce celého kriminálu. Tomu nemohl zabránit. Ale nechtěl uvést do přímého nebezpečí právě svoje kamarády tím, že by se s nimi dnes bavil. Protože první, po čem budou pátrat, bude, s kým mluvil v poslední době, zejména ovšem bezprostředně dnes. Ti budou ihned zavřeni na samotky a přísně vyslýcháni — ve dne, ale zvláště v noci —, najde se záminka, aby dostali korekci a trestní dávky, budou na ně řvát, co jim svěřil, o čem se s nimi radil, kudy utekl, kam, ke komu, kdo mu pomohl... Znal to, prodělal to přece na vlastní kůži, a proto se varoval připojit se dnes k někomu ze svých přátel.

Osud mu nahrál Klečku. Klečka byl bomzák. V civilu pingl, dal se za trochu lepší stravy a nějakou korunu na nákup koupit velitelstvím, aby zrazoval kamarády. Zavírali ho mezi nově přišlé vězně, před kterými nadával na bachaře, rozdával cigarety, měl cundr a kamínek, prostě získal si důvěru naivních zajíců, kteří mu pak svěřovali, co neřekli vyšetřujícím orgánům, a ti se pak nestačili divit, když už bylo pozdě. Klečku každý znal, a i když se teď tvářil jako kajícník, dušoval se, že lituje toho, co prý dělal z nerozvážnosti, našlo se jen moc málo hejlů, kteří mu nalítli. Dnes přišel k Blažkovi sám a dal se s ním do hovoru. Blažek to uvítal se škodolibou radostí a pozdržel ho po celou vycházku, poslouchaje jeho obvyklé lhaní a nadávání bachařům. Přisvědčoval mu, ubezpečil ho, že nevěří řečem, které o něm šíří někteří muklové, a v duchu se chvěl blaženou radostí, jak se zase pro změnu bude divit Klečka, až ho — snad už zítra, snad ještě dnes v noci — vytáhnou a budou zpovídat. Protože tady na dvoře nechodí jediný bomzák, tady je jich celá četa, od blbečků, kteří žalují, jestli někdo kouřil, až po rafinované darebáky s akademickým titulem a diplomatickou minulostí, kteří sondují politické smýšlení a názory na současnou mezinárodní situaci. Byli mezi nimi i zmrzačení sadisté, kteří si vydělávali na dobré živobytí v kriminále vymýšlením trestných skutků, vzdělaní a protřelí, pasoucí se na utrpení druhých. Byl přesvědčen, že jeho osobní spis je stále doplňován záznamy o jeho výrocích — jistě většinou vymyšlených, protože bomzáci chtějí vyhovět svým chlebodárcům, a on byl přece politickým prominentem. Tenhle název si tenkrát vymysleli lidé na vnitru a bachaři věřili, že je to nadávka. Larsen sám mu jednou řekl: „nenahovárajte mi nič, já viem, aký ste prominent, s vámi sa onzit nebudem.“ Bude tedy dosti svědků a udavačů, kteří si vzpomenou, že dnes po celou vycházku se domlouval s Klečkou. A Klečkovi nepomůže tvrdit, že mu nic neřekl o chystaném útěku. Přinejmenším zůstane čtrnáct dní v izolaci a napaří mu pár stovek náhrady za promeškanou práci, nehledě na ztrátu důvěry. Zahřálo ho blažené vědomí, že ještě na odchodu prospěje klukům tím, jak podrazí Klečkovi nohy.

Když se za hodinu vrátil z procházky, začal se chystat.

Měl ve slamníku schovanou konzervu s mlékem, nepropíchnutou, jak měla být podle nařízení, takže se nekazila, pytlík chleba, nakrájeného na kostičky a vysušeného na ústředním topení, a od soboty schovaný salám. Už smrděl, ale tím líp, to právě potřeboval. Schovával si takhle každou sobotu pár kousků koniny, které si utrhl od večeře, protože stále počítal s možností útěku a salám musel být pro psy. Pak vytáhl pěkné nové onuce, které vyměnil za cigarety ve skladu. Franta měl rovněž nové, vytáhl tedy i jeho, svoje si hned vzal, dobře promastil jelením lojem a zabalil do nich čistě umyté nohy. Frantovy schoval pod košili spolu s konzervami, svými i Frantovými, i chleby a salám. Sbalil vrtačky, pilník a měrky, a když chodbaři začali roznášet chleba a volali na chodbu k čištění, vyklouzl ven a šel do kanceláře.

Službu měl Pan Vůl. Byl to opravdu nejhloupější bachař, kterého znal. Neuměl číst a psát, proto také nedával nikoho k raportu — nedovedl napsat raportní lístek. Neznal hodiny. Jednou měl vzbudit pracovní brigádu o něco dřív, ve tři hodiny ráno. Namalovali mu křídou na tabuli, jak budou ukazovat ručičky hodinek, a Pan Vůl je vzbudil ve čtvrt na jednu. Kluci pak seděli tři hodiny oblečení, protože hodinky neměli a nikdo nevěděl, kolik je. Pan Vůl nebyl zlý, dokonce byl někdy i docela ochotný a dovedl lidsky vyhovět. Jenom bezmezně hloupý byl, a právě v tom bylo riziko. Nedalo se na něj působit žádnými rozumovými důvody. Když si vzal něco do hlavy, nikdo mu to nevyvrátil. Šlo o to, zahrát na něj správnou habaďůru, aby ji polkl i s navijákem. Přesto cítil, že je rozčilen, když klepal na dveře kanceláře. Teď šlo o vše. Nepustí-li ho, může se se svými plány rozloučit. Nedostane-li se teď zpátky na pracoviště, je se vším konec, protože zítra už bude jinde.

Blažek srazil kufry, to Pan Vůl náramně miloval, protože mu to dávalo pocit nadřazenosti.

„Pane veliteli, prosím vás, poraďte mi, co mám dělat? Jsem od zítřka přeložen na jiné pracoviště a mám tady u sebe ještě nářadí a měrky z jemné mechaniky. Tohle jsou náramně cenné věci, oni to budou potřebovat a já za to osobně odpovídám. Nejlíp by bylo, kdybych to tam zanesl a předal všechen inventář.“

Vychrlil to ze sebe, jak nejrychleji dovedl, protože Pan Vůl myslel hrozně pomalu — pokud vůbec myslel — a nešlo o to, co mu řekl, ale o to, aby vzbudil jeho důvěru. Stál napjatý jako struna, díval se mu upřeně do očí a v duchu si myslel: Řekni ano, ty dobytku! Řekni mi ano a pusť mě! Musíš to udělat! Rozumíš? Musíš mě pustit ven! Musíš!! Poroučím ti to!!!

Pan Vůl sešpulil ústa, zamnul si bradu a pak řekl:

„Chocte!“

Což asi mělo znamenat jděte, protože Pan Vůl byl vychodňár a mluvil dobře jen maďarsky. Pak šel a odemkl dveře.

Blažek se musel ovládnout, aby nevykřikl radostí a aby se nerozběhl. Srdce mu bušilo až v krku, když pevným krokem, cvakaje podkůvkami na betonovém chodníčku, vykročil z budovy a zamířil k dílnám. Široký dvůr jako by procitl a zjasněl. Před dílnami se potloukali dva muklové a předstírali práci. Mrkl na hromadu klád, srovnaných u koridoru hned za dílnami, a přesvědčil se, že se nic nezměnilo. Přelétl oblohu, která byla bez mráčku. To dobré počasí, trvající už víc než týden, mu teď kalilo náladu. Byl by je potřeboval, až budou venku — a obával se, že nevydrží. Měl strach z deště. Půjdou bez kabátů, jen v cvilinkových pracovních šatech, spát budou patrně pod širým nebem — na přikrývky není ani pomyšlení —, kdyby měli promoknout, mohli by dostat horečku, a oni přece musí být především zdraví! No, nedá se nic dělat. U vrat velitelství spatřil Jakubce. Zrychlil krok, aby se s ním nesetkal, protože u toho člověk nikdy nevěděl, co se může stát. Začne se vyptávat, odkud je, kam jde, a mohl by ho poslat zpátky. Nebo dokonce sám dovést. Ale i tohle nebezpečí minulo a za minutu hlásil příchod v kanceláři Máničce. To byla výhra, že měl službu právě Mánička. Ten byl dobrý. Vyslechl jedním uchem, že jde předat materiál, protože odchází na jiné pracoviště a víc se o něj nestaral. Horší byl parťák, náramně zvědavý proč, nač, a komu co bude předávat, ale uklidnil ho jednou partyzánkou, kterou si pro to zvlášť připravil, a vyhledal Frantu.

„Nazdar Jardo, kde se tu bereš?“

„Ale, předávám materiál,“ prohodil ledabyle a co nejlhostejněji, protože viděl, že u sousedních strojů poslouchají. Mrknul přitom na Frantu a očima naznačil záchod. Odešel tam a Franta přišel za okamžik za ním.

„Co je, co se děje?“ zeptal se hned u dveří.

Blažek položil prst na rty a šeptem, nakloněn až k Frantovu uchu, řekl:

„Musíme utéct ještě dnes večer. Hvízdavej Dan mě od zítřka přeložil na jiný pracoviště. Mám poslední lhůtu. Nesu všechno s sebou, i tvoje věci“ — a podal mu konzervu mléka, pytlík sušeného chleba a onuce.

„Ty ses zbláznil!“ vyjekl Franta, „jak můžem odejít, když vůbec nejsme připravený?“

„Uklidni se — připravený sme. Všechno sem vzal s sebou.“

„A co já? Já tu nic nemám.“

„Co chceš mít? Jídlo sem ti přines, nůžky a kabel máme tady. Co ti chybí?“

„Chtěl sem si vzít poslední dopis od ženy a od chlapce.“

„No, na tom přece nesejde. Stejně ho musíš za týden odevzdat.“

„Dal bych jim jinej, kterej sem si sám napsal.“

„Při nejbližším filcunku ti ho stejně vezmou.“

„Ale tak najednou...“

„Jednou to přijít muselo. Rozhodnutím osudu to přišlo už dnes, a kdo ví, k čemu je to dobré.“

„Počkej, člověče, já z toho dostal průjem,“ a Franta zmizel v kabince.

Blažek se postavil k žlábku a přemýšlel. Franta dostal strach. To je jasné. Zpotila se mu střeva a má průjem. Znal to, slyšel od vojáků, že se jim to stávalo na frontě, když přišli poprvé do ohně. Pak si zvykli. Není proti tomu pomoci a není to příznak zbabělosti. Vůbec, zbabělost je zajímavá. Zpravidla čím větší blbec, tím statečnější, protože nechápe nebezpečí. Čím je kdo inteligentnější, tím je také opatrnější a zdánlivě méně statečný. Ve skutečnosti jen méně riskuje a předem se straní nebezpečí, které primitiv nevidí. Proto jsou i primitivní národy bojovné, zatímco národy staré kultury „zbabělci“. Primitiv vleze do všeho. Inteligent uvažuje, stojí-li to za riziko. Franta je chytrý kluk, a proto dostal průjem. Bojí se neznámého. Dobře, musí mu to vyložit.

Ale nemusel. Když se Franta objevil ve dveřích klozetu, roztáhl ústa k dobromyslnému úsměvu a řekl:

,,No dobrá, tak se de.“

Blažek zazářil. Na Frantu je spoleh. Naklonil se k němu a pošeptal:

„Jdi si při večeři pro nášup — pro mě —, důkladně se nacpi a hned po jídle zmiz. Čekám v kládách. Vezmu kýbl a hadr, kdyby někdo přišel, umejváme záchod a zrovna sme šli vylít vodu.“

„Jasný.“

„A teď zmiz a už se o mě nestarej, aby nás neviděli spolu. Můžeš trochu naříkat, že tě bolí hlava, snad tě pustí na marodku pro nějakej prášek. Zkus to. O ten prášek nejde, ale až zmizíš dávno před koncem směny, nebude jim to nápadný, budou si myslet, že tě starej pustil domů. A ostatně zkus to, moh by tě pustit... Ne!! Počkej, to nejde. Třeba by tě pustil, ale sám by tě odvedl na oddíl. Mánička je opatrnej. Raději nic. Tak jen ten prášek. Ale nepromeškej večeři! Nadlábni se, jak můžeš, kdo ví, kdy zas budem pořádně jíst.“

S tím se rozešli a Blažek se šel hrabat do skladu, předstíraje, že předává materiál. Skladník byl dobrý kluk, povoláním zloděj, a tudíž chytrý. Pochopil, že se nějak ulejvá, moc se neptal a hned mu nabídl, aby jako držel bedýnku se šrouby a přijde-li někdo, může tvrdit, že přebírá zmetky. Využil toho a pomalu si připravil vše, co budou potřebovat. Nůžky na silný drát, důkladný suchý hadr, silný kabel, dostatečně dlouhý, aby se po něm mohli spustit přes dráty vysokého napětí z hradební zdi. Měl velký plátěný pytlík, sešitý ze dvou nových onucí, zavěšený na pevném provazu kolem ramen. V něm byly potraviny, ukryl tam nůžky a kabel, zabalený do hadru. Všechno zastrčil pod košili. Nůž, pěkný ocelový zavírací nůž, ukrytý až dosud pod podlahou, měl zastrčený v botě. Získal ho za velké peníze přímo od výrobce, který je dělal v mechanické dílně se záviděníhodnou dokonalostí. Střenka byla plochá plechová, celý nůž tak lehký a sotva centimetr silný, že ho bylo možno ukrýt i v rozkroku při dírkách knoflíků. To bylo důležité, protože tam se při občasném filcunku bachaři přece jen nehrabali.

Viděl Frantu, jak odchází pomalým krokem se svěšenou hlavou — úplný obraz bídy — na marodku. To bude dobré, nevěnují jeho nepřítomnosti po večeři velkou pozornost. Budou myslet, že zalezl někam do kouta, kde odpočívá. Pak si vzpomněl, že budou vyšetřovat i doktory.

Budou je podezřívat, že s ním byli ve spojení a že jim dali něco na cestu. Neuvěří, že o ničem nevěděli. Doktorů mu bylo líto. Zejména Honzy Šmída, který se dovedl postavit i proti bachařům, když se mu pletli do léčení a nařizovali, koho mají a koho nemají uznat. A obstál, protože byl výtečný lékař a sami ho potřebovali, když jim, jejich ženám nebo dětem bylo zle. Honza si mohl dost dovolit. On sám mu vděčil za život, když ho ve dvaapadesátém roce na kost vyhublého vytáhl ze samotek a vzal ho proti vůli velitelství do léčení. Nebyl sám, Honza zachránil téměř devadesát lidí před smrtí hladem, když plukovník lékař — jeho kolega ze studií — přišel na revizi a Honza mu řekl, jaký režim tu vládne. Tehdy, v září 1952, rázem zrušili všechny tresty snížením dávek, dali na světnice slamníky a deky, zavedli opět raporty, kde mohl ukládat tresty jen velitel, a dokonce dovolili všem vězňům balíky potravin z domova.

Vzpomněl si, jak řádil Balint, který byl tehdy velitelem a chtěl zabránit tomu, aby se lidé hlásili k lékaři. Dal si ráno nastoupit všechny hlášené marody a jeden po druhém musel hlásit, co mu chybí.

„Prosím, mám velké bolesti hlavy, takže nemohu ani spát.“

„Tři dny korekce, tam vás to přejde. Odchod!“

„Nachladil jsem se, mám horečku a kašlu.“

„Tři dny korekce, odchod.“

Tak to šlo, až došel k němu. Vem to čert, dá mu stejně korekci, ať je tedy sranda. A hlásil:

„Hlásím, že mám klitoris na plicích.“

Balint se zamyslel, pohleděl na něj zkoumavě a pak řekl:

„Dobrá, můžete jít.“

Vedle stojící Václav, který studoval medicínu, se prudce zakuckal, zrudl, a když se na něj Balint obrátil, hlásil:

„Já mám vaginu pectoris.“

A Balint ho rovněž pustil k lékaři. Mělo to takový úspěch, že se začaly šířit nejpodivuhodnější choroby, až velitel přestal prověřovat nemocné a pustil je na marodku. Ba dokonce příště nařídil, aby nemocní hned při nástupu do práce vystoupili a zůstali doma. Vystoupil tehdy také, a když se ptali, co mu je, prohlásil:

Prosím, já mám žlučník.“

A uznali, že může zůstat doma. Dokonce i několik kamarádů se podivilo, že nevěděli, že má něco se žlučníkem. Načež jim vyložil, že nic takového netvrdil. Konstatoval jen, že má žlučník, a to je pravda, to nesimuloval. Že ho proto nechali doma, za to nemůže.

Vzpomínal na to vše jako na dávnou minulost. Tak už byl duchem mimo tento svět. Musel si to důrazně připomenout. Protože ještě není mimo, ještě je tady a není ani na samém začátku. Dosud se ani nezačal pokoušet zdolat všechny ty překážky, které jsou před ním. Zachvěl se, když si to uvědomil. Čas se vlekl nekonečně pomalu. Přál by si, aby se už setmělo, aby byl večer, ale den byl jako z udělání jasný, zářivý, plný svítivého tepla, kterým se loučilo léto. I Franta se už vrátil z marodky, odpočíval si, co chvíli usedl... hrál to dobře. Zlatý bažant přišel na inspekci — ukryl se před ním na záchod, protože i když byl hlášen, nechtěl riskovat zbytečné vyptávání. Mohlo by se stát, že by ho vzal s sebou na oddíl, a to by byl škrt přes jeho plány.

Přemýšlel, jak dopadne počítání. Výhodou bylo, že na oddílu měl službu Pan Vůl. Je velmi dobře možné, že zapomněl, že někoho pouštěl ven, a bude hlásit stav i s ním. Když ho Mánička neuvidí při nástupu — a to neuvidí, protože zatím zmizí —, bude hlásit stav bez něj. Na světnici se nic nepozná, tam budou myslet, že je v dílně. Praskne to tedy až na konci směny, kdy pohřeší při sčítání Frantu. Nemusí z toho ale nic být, protože se mohou domnívat, že mu bylo špatně a že odešel na oddíl. Zjistí-li, že není doma, začnou hledat, jestli neusnul někde v dílně. To všechno může ovšem trvat hezky dlouho, takže než zjistí, že jim opravdu někdo chybí, bude hodně pozdě, a to už musí být dávno v trapu.

3

K večeři byl koňský sen — ovesné vločky. Špatně uvařené, málo slazené barevnou vodou s omastkem, který trochu páchl rybinou, obyčejně to vylévali do záchodů a jedli raději suchý chléb, ale dnes se nacpal, co mohl, a přinutil se sníst ještě skladníkovu porci. Ten se divil, jak může něco tak ohavného žrát. Ale věděl, že je to poslední teplé jídlo, možná že vůbec poslední jídlo, které bude mít v žaludku, a že z něj musí trávit mnoho dní. Zvykl si v kriminále donutit žaludek k poslušnosti. Nejedl maso, moučníky, zeleninu, výhradně kalorie a vitamíny. Právě tak, jako si udržoval duševní rovnováhu a nutil cvikem paměť k stálé činnosti, žádal bezpodmínečnou poslušnost od svého těla a přiměl je k výkonům i nepříjemným, ale nutným: každého rána vlezl nahý pod vodovod a i v zimě si myl celé tělo studenou vodou, denně cvičil namáhavé cviky, nekouřil, ačkoli býval náruživý kuřák, a jedl i jídla, která ostatní zahazovali, jen když obsahovala příslušné dávky vitamínů nebo kalorií. Koňský sen zapil trochou hořkého odvaru, kterému se říkalo černá káva, opekl pět plátků salámu a potom se nenápadně vytratil s kýblem a hadrem ven, kde zalezl mezi klády, složené před koridorem. Lehl si a čekal.

Slunce pomalu zapadalo. Svoje místo měl dobře vyhlédnuté. Nebylo sem odnikud vidět, ani z oken okolních budov, ani z některé strážní věže. Naopak, mezi složenými kládami byly otvory, kterými mohl velmi dobře pozorovat celé okolí a bachaři, kteří chodili sotva pět kroků od něj, nemohli mít ani stín podezření, že by se tu někdo skrýval. Bylo to příliš na ráně, příliš blízko dílen, příliš blízko koridoru a příliš blízko věží, vlastně uprostřed, mezi dvěma, než aby bylo možno předpokládat, že právě tudy by se někdo pokoušel o útěk. Právě na tom založil svůj plán, protože v místě, kde se stýkají dvě zorná pole strážných, je z věží poměrně nejhůř vidět přes ostré světlo, kterým jsou koridory po celou noc osvětleny.

Znovu si prohlížel situaci. Výsek pevnostního šestiúhelníku, který měl před sebou, viděl zcela jasně. Hned za kládami je šest kroků široký pruh bílého křemenného písku, ohraničený nízkým plůtkem z ostnatého drátu. Zde začíná ostřelované pásmo, jak hlásají varovné tabule každých pár kroků. Pak přijde čtyři metry vysoká stěna ostnatého drátu, za kterou je vlastní koridor, kudy chodí strážní na svá stanoviště ve věžích, dva metry široká cesta rovněž z bílého písku, osvětlená každých deset kroků silným reflektorem. Následuje druhá čtyřmetrová stěna z ostnatých drátů. Pak je široký, povlovně stoupající svah, porostlý nízkou trávou až ke koruně hradební zdi. Víc odsud vidět není. Ale věděl, že násep se pak převaluje asi na metr k hradbě, kde, přibližně opět metr pod korunou, jsou v hradební zdi nad příkopem zazděny nosníky, na kterých jsou v šíři více než jednoho metru napjaty čtyři silné dráty vysokého napětí. Není tedy možné s hradeb, podle odhadu vysokých 10 — 12 metrů, seskočit, protože tomu právě brání dráty pod proudem.

V každém rohu pevnostního šestiúhelníku stojí při jeho vnitřní straně strážní věž, vysoká jen tak, aby nebyla viditelná zvenčí, ale dávající suverénní přehled o celém úseku na obě strany, až k dělicí čáře dvou přepážek z ostnatého drátu, kterými jsou rozděleny jednotlivé úseky pevnosti na šest dílů. Na každé věži je zevnitř ovladatelný silný reflektor, jednotlivé věže jsou mezi sebou i s centrálou spojeny telefonicky. V případě, že by došlo k poruše v dodávce proudu, má pevnost vlastní dýzlagregát, který okamžitě začne dodávat proud do sítě. Kdyby pak došlo i zde k poruše, jsou všechny věže vybaveny pistolemi se zásobou světelných raket. Po setmění zavádí do každého úseku psovod cvičené vlčáky. Stráže se střídají po dvou hodinách.

Prostudoval tu situaci několikrát v létě, když byl komandován sekat na valech trávu. Tehdy zhlédl všechna tato bezpečnostní opatření zblízka a tak říkajíc zvenčí, ba měl i možnost podívat se do strážní věže, když pomáhal sklenáři zasklívat rozbité okno. I když tam byl jen velmi krátce, přece si přesně zapamatoval úhel obzoru, který strážný vidí, stíny, které patrně v noci vrhají sloupy osvětlení, i linii horizontu, která dělí hradbu od oblohy. Na první pohled bylo vše tak domyšleno a vzájemně skloubeno, že se zdálo nemožné dostat se ven. Bíle svítící koridor, kde se každé těleso musí černě rýsovat a je nápadné, jakmile se pohybuje, čenichající vlčáci, ostnaté dráty, kterými je nutno se dvakrát prostříhat, a to právě v místech ostře osvětleného bílého pruhu, vysoké napětí proudu v drátech, výška hradební zdi — a přitom v zádech samopaly dvou strážných v bočních špačkárnách...

Nemožné.

Měli právo být tak sebejistí. Mohli být pevně přesvědčeni, že odsud nelze uniknout. A právě tady viděl jejich slabinu. Snažil se vžít do jejich myšlení. Věděl, že jsou to vesměs lidé málo inteligentní. Měl zkušenost, že svoji službu zastávají celkem laxně. Za těch několik let, kdy všechna tato opatření byla vybudována — není to tak dávno, sám pracoval na hradbách a zasypával staré kasematy v roce 1952 — nedošlo ani jednou k pokusu o útěk. Respektive nikoli touto cestou. Útěk se podařil po vánocích v jedenapadesátém skupině muklů, kteří se probourali z kasemat hradební zdí. Ale tehdy tu ještě tohle vše, co měl teď před očima, nebylo. Pak se dva muklové pokusili prorazit přímo branou těžkým nákladním autem, jindy jeden unikl v železničním vagonu vlečky, jednou elektrikář, který vyměňoval lampy reflektorů, použil žebříku k tomu, že slezl ze zdi. Všechny chytili buď hned na místě, nebo na nejbližší železniční stanici. Ale prorazit koridorem, uvarovat se psů, přemoci vysoké napětí, prostříhat se ostnatými dráty přímo před očima strážných... To přece bylo tak nemožné, že na to určitě spoléhali a na věži buď klímali, nebo se něčím bavili. Není také v lidských silách pozorovat soustředěně plné dvě hodiny objekty, ve kterých se nic neděje. To unaví oči i ducha. Nadto spoléhají jeden na druhého, a hlavně na psy, kteří byli celý den zavřeni v psinci a teď pobíhají, vyjí na měsíc, štěkají po sobě a po psech z nedalekého městečka, jsou plní touhy nalézt si nějaké zaměstnání, ať už jsou to houfy koroptví, polní myši, nebo dokonce člověk. Ale lidé jsou konečně jen lidé, i když nosí uniformu.

Musí se vmyslet do mentality těch, kteří tato bezpečnostní opatření budovali. Měli určité představy o způsobu, jak se pokusí vězni utéct. A podle této představy budovali i překážky. Je tedy třeba udělat něco docela jiného. Z toho, co slyšel a viděl, znal alespoň přibližně jejich postup. Jakmile zjistí, že někdo utekl, zalarmují telefonicky všechny bezpečnostní stanice a posádky v okruhu asi 30 kilometrů, vyjedou s přepadovými auty a zatáhnou síť tak daleko, jak asi podle jejich výpočtů mohl uprchlík dojít. Hlídají silnice, mosty, nádraží. Hlídají příbuzné uprchlíků, jejich rodiny, milenky, přátele, o nichž vědí z dopisů, které najdou v dotaznících, z adres osob, které chodily na návštěvu. Na chycení muklíka, který není ani nebezpečným vrahem, ani lupičem, ani paličem, který prostě jen myslí po svém, jsou vynaloženy desetitisíce, kterých by bylo možno daleko účelněji vynaložit například na stavbu bytů.

Mávl nad tím rukou. Zabýval se už tak často těmihle úvahami, hledal jejich hlubší, mravní opodstatnění, hledal filozofické, ba i metafyzické vysvětlení, ale marně, takže se nakonec vzdal. Patrně je v lidech něco takového, nějaký zlý spodní proud, který je občas žene k davovému šílenství. Nedá se proti tomu zřejmě nic dělat, je třeba čekat, až se poměry samy urovnají, až se lidé opět uklidní a poznají, že bílé je bílé a černé je černé a že to nikdo nepředělá. Zatím jsme v tom ale až po uši, nedá se nic dělat — leda utéct. Utéct někam, kde sice pečení holubi také nikomu nelétají do huby, ale kde je možné myslet tak, jak nám narostl rozum, mluvit podle toho, co opravdu cítíme, číst, co chceme, kde zkrátka člověk je člověk, to jest tvor svobodný, a nemusí poskakovat jako loutka, kterou pohybuje principál.

Ze samotek houkali nástup. Tak už to tedy pomalu začne. Také nebe se tmí, na západě se začínají kupit mraky. Nechtěl, aby pršelo. To by bylo zlé, kdyby pršelo teď večer, znemožnilo by to útěk, protože v mokrých šatech a s mokrým kabelem by přes elektrické dráty nemohl. Později, až budou venku, by to ovšem nevadilo. Naopak. Ztížilo by to pronásledování. Snad to vydrží. Počítal, že za půl hodiny po samotkách přijde na řadu dílna. A jakmile z dílny odejdou na oddíl, přijde sem Franta. Zároveň asi bude výměna stráží, přivedou psy a musí se na to. Nejpozději za hodinu. No, hodinu to počasí snad ještě vydrží. Určitě.

Otevřenými okny samotek slyšel hlášení z jednotlivých cel. Bylo nařízeno mluvit nejen hlasitě, ale řvát. Celé hlášení jména a základního čísla se muselo zařvat, třeba nesrozumitelně, ale zařvat. Bylo to úplně zbytečné, protože inspekce zjišťovala jen počet. Hlášení se neslo jasně klidným večerem do tlumeného hukotu strojů mechanické dílny. Téměř se mu zde líbilo. Zvykl si za ta léta. Člověk je tvor přizpůsobivý. Přistihl se několikrát při pocitu hlubokého bezpečí, jaký nemůže člověku dát žádné jiné prostředí než vězení. Věděl, že se mu nic nemůže stát. Je hlídán, nikdo ho nepřepadne, nezabije, nic neočekávaného ho nepotká, dostane pravidelně svoji normální stravu, pravidelně bude vstávat a chodit spát, bude pravidelně pracovat, jednou týdně se bude koupat a převlékat do čistého prádla, jednou za čtrnáct dní půjde do kina, večer co večer uslyší rozhlasový pořad někdy horších, někdy lepších melodií, přečte spoustu knih a všechny dosažitelné časopisy, týdeníky, měsíčníky...

Ano, teď to bylo jiné než ve dvaapadesátém, kdy je chtěli vyhubit hladem, kdy nebylo čtení, nebyla práce ani na celách, nebyly vycházky, kdy od rána do večera musel jen chodit svých šest metrů od okna ke dveřím a od dveří k oknu (spočítal si, že za léta, která strávil na samotkách, obešel čtyřikrát rovník), sám a sám od úsvitu do setmění. Tehdy to bylo k zešílení pro toho, kdo si duševně nestačil, kdo neměl nač myslet. Však se jich také několik pokusilo o sebevraždu. Prořízli si žiletkami žíly — hned na to jim všem vzali holicí přístroje a jednou týdně chodil na celu holič, cikán, který je jakžtakž oškrábal. Několik vězňů propadlo zuřivosti. Rádi se dali v hádce s bachařem strhnout k tomu, že mu dali pár facek. Zemřeli pak v korekci a úřední lékař konstatoval, že to byl zápal plic. Jeden mukl zapálil v cele slamník a zabarikádoval se, aby mu nikdo nemohl přijít na pomoc. On k nim naštěstí nepatřil. Měl vždy nač myslet. Panebože, co všechno za ta léta promyslel a co vše se naučil! Byl — on a několik jemu podobných — posedlý touhou po vědění. Učil se všemu, co mu přišlo pod ruku. Z propašovaného francouzského slovníku si vypisoval všechna méně známá slova. Podařilo se mu v podšívce kabátu ukrýt asi dva tisíce slovíček, napsaných hustě na klozetovém papíru, vesměs začínajících písmeny k, 1, m. Naučil se jim za měsíc a dnes ví, jak se francouzsky jmenují všelijací brouci, stromy, ryby, hmyz, pokud ovšem začínají na k, 1, m. Naučil se létům panování všech českých panovníků od Bořivoje až po Františka Josefa, naučil se data narození nebo úmrtí kdejaké význačné osobnosti a vytvářel z nich souřadnice: 1564: umřel Michelangelo a Ferdinand I., narodil se Shakespeare a Galileo. Přehodíme-li dvě poslední čísla: 1546, máme rok úmrtí Martina Luthera a Giulia Romana, sto let Před tím: 1446 se narodili Perugino a Botticelli... A tak to šlo donekonečna. Bylo to zbytečné? Jistěže nemá žádný význam, vím-li, že se Aleš narodil právě o čtyři století později než Leonardo da Vinci, ale o to tu nešlo. Šlo jen o to, nezblbnout v jednotvárné, otupující prázdnotě, šlo o to nutit mozek k neustálé činnosti, trénovat ho vším, co se naskytne. Nebylo na vybranou. Byl by se rád učil nějakou cizí řeč, ale jak? Z čeho? Kromě ruštiny nebyly žádné učebnice k dispozici. Na oddíle, kde jich bylo přece jen pár pohromadě, se našel někdo, kdo něco věděl. Výhodou bylo, že pevnost byla především politický kriminál. Byli zde většinou lidé s akademickým vzděláním, řada univerzitních profesorů, graduovaní zemědělci, několik význačných techniků, asi čtyři bývalí ministerští předsedové, nesčetně ministrů, několik biskupů, nepočítaně prelátů, opatů, byli tu spisovatelé, básníci, politikové, novináři, lékaři... Na oddíle bylo možno všelicos studovat. Ale na samotkách jsi byl buď úplně sám, nebo ve dvou, a tady záleželo na tom, koho jsi dostal za partnera.

Na dílnách houkali apel. Muselo tedy být už k sedmé hodině. Za okamžik přijde Franta. Je nutno se připravit. Zrekapituloval si znovu celý postup práce, která ho čekala, ohmatal kapsy i pytlík v záňadří, kde měl vše potřebné, utáhl tkanice bot a čekal. V koridoru rozsvítili světla a v jejich oslnivě bílé záři potemnělo okolí. Teď už nerozeznával budovy samotek, oddílu a velitelství zcela jasně. Soustředil se na věže, které ovšem byly zpola kryté rohy před nimi stojících budov, ale viděl ke vchodům — a to právě potřeboval. Neuplynulo ani deset minut a byl tu Franta. Téměř ho neslyšel, jak potichu šel pískem, až když byl za ním.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se ho.

„Jasný. A tady?“

Místo odpovědi ho šťouchl loktem a hlavu otočil ke koridoru. Zprava přicházela výměna stráží. Bylo jich šest a jeden důstojník. U každé věže se jeden oddělí a půjde nahoru, aby převzal službu, načež vystřídaný sejde dolů a počká, aby se při zpáteční cestě připojil k ostatním, vedeným důstojníkem. Všichni měli samopaly, velké brašny a elektrické svítilny. Pozorovali je, aby poznali, kdo půjde na „jejich“ dvě věže.

„Mačica,“ zašeptal Franta, když se první strážný oddělil.

„Dobrý je to,“ pochválil si Blažek.

Konvoj šel dál, minul je na vzdálenost pěti kroků. Mohli si všechny důkladně prohlédnout. Cikánský baron, Slimák, Prasečkář, Faječka a — Partyzán. Blažek se zachvěl. Všichni byli dobří — až na Partyzána, ten byl svině.

Veliká svině. Zamračený, nemluvný, vždy nepřátelský, bezohledný. Měl na svědomí několik lidských životů. Poslední byl chudák starý Brůža. Pracoval s dvanácti jinými přestárlými chlapy z muklhajmu, jak se říkalo odlehčovacímu oddělení pro přestárlé a rekonvalescenty. V koridoru čistili cestu od trávy. Bylo to v pravé poledne. Bachař uložil Brůžovi, aby přinesl dlouhou lať, bůhví, nač ji právě potřeboval, a starý Brůža se s ní potácel k pracující četě. Bylo to uprostřed dva metry širokého koridoru, nejméně padesát metrů od hradeb. Protože tyč byla těžká, opřel ji Brůža o dráty. A v tom okamžiku do něj Partyzán vypálil celou dávku. Brůža se skácel k zemi, a když přiběhl povolaný lékař, mohl jen konstatovat smrt. Konstatoval ji, vstal a odplivl si. Sám bachař, který byl s pracujícími v koridoru, řval na Partyzána, co dělá... ale to už nepomohlo. Celý tábor čekal vzrušeně, co bude, co se stane po této zjevné vraždě. Přišla komise, viděli ji, vyslýchala lékaře, s vězni vůbec nemluvila — a Partyzán chodí dál na věž, nenáviděn i většinou bachařů, kteří sami před ním varují. Budou-li mít na věži Partyzána, je to zlé. Protože ten chlap je zvyklý na noc – byl za světové války skutečně partyzánem –, a protože je primitiv, nemá zájem o nic než o službu a hlídá. Je bezohledný, nelidský a bude střílet bez varování na vše, co by mu bylo podezřelé.

Napjal zrak — cítil, že i Franta hledí upřeně na vzdalující se hlouček. Byli zřetelně vidět v jasné záři světel proti bílému chodníku koridoru. Došli k věži, poslední zpomalil krok, oddělil se a zahnul doprava do věže.

„Partyzán!“ vydechl Franta.

Blažkovi přeběhl mráz po zádech.

4

Za několik minut prošel koridorem psovod. Vedl už posledního psa, černého německého ovčáka, a pustil ho do prázdné prostory, kterou ovládala věž s Mačicou. Snažili se vidět i psa z prostoru Partyzánova, ale ten byl patrně na druhé straně, za věží, kam nedohlédli. Vítr vanul od východu, vlastně od jihovýchodu, a byl jim tedy příznivý. Druhý pes je neucítí, budou mít co dělat pouze s jedním.

Stejně k nim může pouze jediný, ale kdyby je spatřil nebo ucítil ten druhý, mohl by štěkat a prozradil by je. Blažek trochu psům rozuměl. Poznal, nebo se alespoň snažil poznat všechny zdejší, a skutečně jich většinu znal. Věděl, že jsou mezi nimi velké rozdíly, že jsou psi zlí, kteří jdou přímo na tělo, zatímco jiní vůbec ne, nejsou-li výslovně poštváni. Seznámil se s cikánem, který je několik týdnů krmil, než ho vyhodili, protože podřadné maso a vnitřnosti určené psům jedl sám, a ten mu o nich hodně pověděl, takže znal některé z nich i jménem. Bohužel, právě toho německého černého ovčáka neznal. Věděl jen, že nesmí nikdy utíkat, protože na utíkajícího jsou cvičení. Nesmí zvedat ruku, pak hned útočí. Rozhodně spraví více klidem než ukvapeností. Hlavně se nesmí bát, protože pes vycítí lidský strach instinktivně. Naopak, musí být velitelský, třeba jen gestem, zašeptáním. Největší potíž byla v tom, že jsou dva a pes může reagovat na každého z nich různě. Promysleli a prodebatovali to s Frantou nesčetněkrát, vědí přesně, jak se kdo z nich musí chovat v každé eventualitě, ale těch eventualit byla přece jenom nepřehledná řada.

Nastal čas jednat. V okamžiku, kdy si to uvědomil, se mu prudce rozbušilo srdce. Zatajil dech a polekal se, že Franta postřehne jeho rozčilení — a to nechtěl. Nesměl připustit, aby ho Franta přistihl při sebemenší slabosti. Protože Franta mu slepě věřil. Franta byl přesvědčen, že vše, co on vezme do ruky, se musí podařit. Měl proti jeho plánu tisíc námitek, tisíc pochybností, a všechny mu je vyvrátil. Pro Frantu je někým, kdo přijde hned po Pánubohu. Nesmí se rozčilovat. Musí zůstat klidný. Musí si umět poručit.

Roztáhl prsty pravé ruky, předpažil ji a díval se na konečky nehtů. Slabě, docela neznatelně se chvěly, tak slabounce, že to proti jasně osvětlenému koridoru nebylo téměř ani vidět. Vydechl a polkl sliny, protože měl vyschlé hrdlo. Pak se otočil k Frantovi, dal ústa až k jeho uchu a zašeptal:

„Jdu. Nehejbej se, dokud neuvidíš, že sem prostřih obě sítě a uklidnil psa. Pak rychle ke mně. Kdyby někdo ztropil poplach, vem kýbl a odejdi do dílny. O ničem nevíš.“

Franta přikývl. Cítil, jak ho stiskl rukou. Byl to pozdrav, posílení — možná i rozloučení.

Vyplížil se po břiše před klády a rozhlédl se. Ale ihned couvl. Zleva z věže, na které byl Partyzán, vystoupil strážný. No ovšem! Jak mohl zapomenout, že se přece stejnou cestou, jak nastoupili, musí vrátit i vystřídaní. Zamrzelo ho to. Všechno má do poslední podrobnosti promyšleno, a tohle najednou zapomene! On je přece rozdíl v tom, promýšlí-li se něco v klidu na kavalci, nebo dělá-li se to pak v terénu.

„Co je?“ zašeptal Franta.

„Musím čekat, až vymění stráže.“

Bylo mu to trapné, jeho vševědoucnost dostala trhlinu. Ale to vzal čert, hlavně, že si to včas uvědomil. Ani nechtěl domyslet, co by se stalo, kdyby byl teď vylezl k sítím a začal je stříhat. Byli by ho chytili v nejlepším. Poučení pro příště. Musí si každý krok předem zatraceně dobře rozmyslet. Jde přece o krk. Jen žádnou zbrklost.

Čekal ještě hezky dlouho, než hlídka obešla všech šest věží. Ale konečně se vraceli, prošli mimo klády, bavili se mezi sebou a nevěnovali ničemu pozornost. Ted mohl znovu vystrčit hlavu. Teď dokonce bezpečněji než dřív, protože se ve věžích stráže zařizují, a když vidí, že koridorem jde pochůzka, nemohou se domnívat, že by právě teď někdo utíkal. Do věží ovšem vidět nebylo, byly ve stínu nad elektrickými světly. Měl před sebou nejtěžší úsek. Těch pár skoků přes šestimetrový svítící pruh až ke kůlu s prvními dráty byl největším rizikem. Tady nebylo možno jinak než vsadit na své štěstí — vabank — buď to vyjde, nebo ne. Všechno to strádání, ponižování, týrání, teď se to vše skončí. Buď tak, nebo tak. Uvidí-li ho Partyzán, je po něm. Mačica by asi nestřílel a když, tak jenom do vzduchu, na poplach.

V té chvíli se kdesi vzadu u oddílu strhl povyk, slyšel, jak se rozsypalo rozbité okno.

„Teď!“ řekl si skoro nahlas, třemi skoky přeletěl koridor a natáhl se jak struna do stínu stožáru, na kterém je umístěn reflektor. Počítal s tím, že strážní na věžích se dívají k oddílu, kdo rozbil okno a co se tam děje, a nevěnují tedy pozornost koridoru. Proto zůstal nehybně ležet a čekal. Cítil, že teď je rozhodný okamžik. Viděl-li ho strážný proletět jako černý stín jasně osvětleným předpolím koridoru, musí zvednout okénko, nebo má-li je otevřené, zamířit a střílet. To vše může trvat, co bys napočítal do desíti. Nemohl se však přinutit, aby počítal. Hlavou mu letělo tisíce myšlenek, a přesto cítil v zátylku a na hlavě chvění, jak čekal, neroztříští-li mu v příštím okamžiku kulka lebku. Čekal snad dvě, snad pět vteřin — snad i déle. Musí čekat. Snad strážný něco zahlédl, ale není si jist, také čeká. Ovšem, mohl by si na něj přímo posvítit reflektorem. Ale nic se nestalo.

Vytáhl tedy ze záňadří nůžky a rychle začal prostříhávat otvor v ostnatém drátu tak, aby jím mohl prolézt. Při prvním střihnutí se lekl jasného cvaknutí. Neuslyší to stráž na věži? Je-li otevřené okno, mohla by to slyšet. Ale teď je pozdě na to myslet, teď musí všechno letět. Střih si vyzkoušel už dříve na staré síti z ostnatého drátu. Věděl přesně, kde a kolik musí vystřihnout, aby se nezapletl do ostnů, nezachytil šaty a nepotrhal kůži. Za minutu byl s otvorem hotov. Nemá smysl rozmýšlet se nebo čekat. Proplazil se dírou a jedním skokem přeletěl dva metry vnitřního koridoru k druhým drátům a stejně prostříhal i tady pletivo. Pak se protáhl i druhým otvorem a zůstal nehybně ležet v trávě, která právě tak trochu kryla jeho tělo.

Musel ležet. Nebyl teď schopen ani nejmenšího pohybu. Těch několik vteřin — jistě ne více než tři minuty — které uplynuly od okamžiku, kdy začal stříhat první síť, ho tak vyčerpaly, jako dosud žádná práce, kterou v životě vykonal. Srdce mu bušilo až vysoko ve vyschlém hrdle, ale přitom byl zcela klidný, jen smysly měl napjaté k prasknutí. Slyšel, viděl, cítil, hmatal celým tělem, každým nervem, zdálo se mu, že má oči i v zádech.

První část úkolu měl tedy za sebou. Šlo to vše ráz na ráz a pomohlo mu to rozbité okno. Teď čekal na psa. Vyhlížel ho připlácnut k zemi, aby co nejvíce splýval s trávou. Přece ho musel cítit, leda že by byl někde za věží. Ale pes nešel. Musel tedy dál, odpočívat tu nemohl, musel se odplížit, aby uvolnil místo Frantovi, který ho jistě sleduje, a sám musí být dostatečně daleko pro případ, že by se mu nepodařilo proběhnout koridorem. Strhnou-li poplach, bylo domluveno, že Franta se dá chytit, ale bude zároveň krýt jeho útěk. Je pravděpodobné, že se budou zabývat pouze jím a v radosti, že ho chytli, nebudou pátrat, neutekl-li ještě někdo jiný. Proto nechal i nůžky u otvoru, aby mohl Franta případně tvrdit, že síť prostříhal sám.

Sice na to všechno přijdou zanedlouho při večerním sčítání, ale to už může být venku z pevnosti. Plazil se tedy vzhůru, těsně podél dělicího plotu, lezl po břiše, odstrkoval se prsty rukou a špičkami bot. Dostával se pořád dál z osvětleného pásma reflektorů, takže už začínal rozeznávat strážného za okny věže. Zdálo se mu, že se dívá k oddílu, kde stále ještě byl rozruch kolem rozbitého okna, bylo slyšet několik hlasů a nějaký bachař tam běžel. Teď kdyby Franta...

Ohlédl se. Viděl bílý koridor — prostříhané otvory v drátech jako by zmizely — a téměř se lekl, když sotva tři metry za sebou rozeznal Frantu. Ba ani dobře nerozeznal, tak byl přitisknut k zemi, že vypadal spíše jako kopeček drnu. Franta prošel! Zavalila ho náhlá radost, že by byl výskl potěšením. Neviděli je! Ted jen pes.

A už přibíhal. Měkce, jako by tančil, klusal k nim černý německý ovčák. Zatím neštěkal ani nevrčel.

Blažek sáhl do kapsy po noži, rychle ho rozevřel, ale zároveň vybalil opečený salám. Když se pes přiblížil na tři kroky, rozhodil mu do široka nakrájené kousky a sám se dal rychleji do plíživého pohybu ke koruně hradby. Stalo se, jak předpokládal podle toho, co mu řekl cikán. Pes začal hledat voňavé kousky opečeného salámu a o ně se nestaral. Blažek byl připraven psa zabít, kdyby ho napadl. V případě útoku by levou ruku vrazil psovi do chřtánu, co nejhlouběji by mohl, a pravou by mu prořízl žíly na krku. Četl kdysi v nějaké novele z ruské tajgy, že takhle se brání lidé proti útočícím vlkům. Nevěděl, je-li to správné, není-li to jen fantazie spisovatele, ale nepřišel na nic lepšího, už proto ne, že nesměl připustit, aby pes štěkal, vrčel nebo vyl. Zatím toho nebylo třeba, protože ten čenichal po kouscích opečeného smradlavého salámu. Blahořečený cikán!

Plížil se tedy rychle vzhůru a Franta za ním. Za chvíli byli na koruně hradby. Teď šlo o to, přesunout se přes linii obzoru. Položil se, co nejplošeji mohl, a téměř přisátý k zemi sklouzl z vrcholu trávníku dolů ke zdi. O vteřinu později za ním Franta. Teď byli kryti. Z věže už vidět nejsou, rovněž ne zvenčí, nehledě na to, že tady nikdo nehlídá a jedině náhodný chodec by je snad mohl zahlédnout — ale i to je málo pravděpodobné, protože už byla úplná tma.

Nevyměnili spolu ani slovo, bylo to zbytečné, protože vše bylo předem do nejmenších podrobností domluveno. Byli na okraji hradební zdi. Věděli, že někde pod nimi je travnatý příkop, který kdysi dávno býval naplněn vodou, jež se tam drží i po velkých deštích. Ale teď bylo dlouho sucho, takže v příkopu mohla být jen vysoká tráva. Pod okrajem zdi viděli natažené dráty vysokého napětí. Nedaleko byl nosník, zapuštěný do hradby, jehož bílé izolátory svítily ve tmě. Nikdo z nich nebyl elektrikář a museli se spolehnout jen na to, co jim řekl Jarda Novotný, který tomu rozuměl. Uvázali kabel pevně několika uzly na železný nosník. Pak si Blažek podhodil kabel nad kolenem a bez rozmýšlení stoupl botou na tyč mezi dráty, odrazil se a skočil. Lano se mu zařízlo do stehna, ale jen na okamžik, protože s tím počítal a držel je pevně v ruce. Ihned povolil a svezl se až do příkopu. Cítil, že si trochu spálil, snad i rozedřel ruku, ale dopadl měkce a hned byl na nohou. Kabel už také vylétl vzhůru, jak ho Franta přitáhl. Uskočil stranou a v příštím okamžiku už leželo Frantovo tělo těsně vedle něj. I on přeskočil dráty a sklouzl bez pohromy, jen s popálenou dlaní. Ale to zjistili až mnohem později.

Byli venku. Pryč z pevnosti, jejíž černé zdivo se nad nimi tyčilo do hrozivé výše. Dobře, že byla tma, ve dne by se snad vůbec neodvážili skočit.

Ani nevěděli, jak to přišlo, ale padli si do náruče a chvíli se objímali, přeplněni radostí, které nemohli dát hlasitý průchod. Ale jen chvíli. To nejhorší sice měli za sebou, v bezpečí však ještě dávno nebyli.

Proběhli příkopem, vylezli na břeh, rozhlédli se, a když nikoho neviděli, utíkali přikrčeni z dohledu hradeb. Věděli, že teď se musí co nejrychleji dostat k železničnímu náspu, přeběhnout trať a dojít k řece. Řeka má pro ně velkou výhodu: ztratí se v ní jejich stopy. Ani psi je nenajdou.

Neznali krajinu, pamatovali si ji jen zběžně, jak ji vídali z hradeb, když sekali trávu. Věděli, kde je železniční most a kde řeka, která teče od severu a obtéká pevnost na východě. Běželi k ní poli a přes silnici. Stopy po nich zůstanou, ale ti, kdo je budou pronásledovat, se nemohou domnívat, že šli přes řeku, protože přece nebudou utíkat na východ. Musí je zmást. Co chvíli se zastavili a lehli na zem, to když jel někdo na kole nebo na motorce. Prakticky to mohli být jen bachaři, protože ve všední den večer nikdo neměl v pevnosti co hledat. Projelo i nákladní auto s rozsvícenými světly, ale viděli je už zdáli a měli čas skrčit se za křoví. Konečně přeběhli železniční trať a dostali se k řece. Pod břehem se v úplné tmě svlékli, šaty i boty uvázali do uzlíku a s rukama nad hlavou se ponořili do vody. Překvapilo je, jak byla teplá. Ovšem, vždyť byl horký den a oni oba byli otužilí denním omýváním celého těla pod vodovodem. Voda byla příjemná a Blažek marně vzpomínal, kdy se naposledy koupal v řece. Nemohli ale plavat, jejich cesta vedla proti proudu na sever, kde tvoří řeka velké zákruty a mrtvá ramena. Postupovali pomalu, proud jim chvílemi podrážel nohy, snažili se nedělat hluk. Kryti houštím vrb a olší šli velmi dlouho s uzlíčky nad hlavou, než se rozhodli vystoupit na břeh. Před nimi bylo pole vysoké, zralé kukuřice.

„Tady!“ ukázal Blažek, „a dej pozor, nepolámej klasy, aby nebylo vidět, kudy sme sem vlezli.“

Nazí a bosi, opatrně našlapujíce a pečlivě rozhrnujíce klasy, vnořili se do krásné, zralé kukuřice a šli neslyšně dosti hluboko, než se zastavili.

„Tak to by teda bylo. Můžeš si kleknout a děkovat Pánubohu, že sme venku,“ řekl Blažek a začal pomalu, tiše, aby nezpůsobil hluk, lámat kukuřičné stvoly.

„Tady se uvelebíme. Jídla máme habaděj,“ ukázal na velké, zralé kukuřičné klasy, „a ležet se tu bude náramně. Oblékneme se. Buď jistej, že nás tu hledat nebudou.“

To byl zásadní tah jeho plánu, o kterém diskutovali několik měsíců, než se Blažkovi podařilo Frantu přesvědčit, že má-li se útěk zdařit, nesmějí především utíkat. Bachaři přece poksládají za přirozené, že ten, kdo je na útěku, utíká. Že by byl tak drzý a neutíkal, že by se usadil tady, přímo jim před nosem, pod hradbami pevnosti, s tím určitě nepočítají. A proto tady zůstanou tak dlouho, až se uklidní první fofr, až se bachaři vrátí s nepořízenou ze zatahovačky, až už budou hlídat jenom esenbáci v rámci svých obvyklých povinností — a ti se nepřetrhnou. Ti nemají estébáky z pevnosti rádi, škodolibě se usmívají, že jim někdo utekl, a myslí si, co je jim po tom, měli si je lip hlídat. Takové tři dny tu musí vydržet — dej Bůh, aby nepřišli kosit.

Napětí, které prožili právě v uplynulém čase, a nervové vypětí poslední hodiny, neboť ač to bylo neuvěřitelné, déle to od okamžiku, kdy opustili klády až k seskoku do příkopu a cestě vodou, netrvalo. To vše teď polevilo a projevilo se v bouřlivé, nezadržitelné potřebě mluvení. Roztřásla je zimnice vzrušení. Možná, že působil i chlad večera po studené koupeli v řece, ale nedbali toho. Šeptali si, sedíce v pohodlném lůžku z kukuřičných stvolů, věděli, že ani jediný zvuk nesmí proniknout ven z kukuřičného pole, ale v šustění úzkých listů jejich šeptání zaniklo. Mluvili páté přes deváté, neposlouchali ani pořádně jeden druhého, opakovali věci známé, prožívali znovu dramatický útěk.

„Slyšels taky to rozbitý okno?“ ptal se Blažek.

„Jak by ne? Řek sem si hned, že teď poběžíš. To byla klika, to si piš. Jako na objednávku.“

„A ten pes... člověče, já myslel, že se budu chechtat nahlas, když čuchal v trávě po tom smradlavým salámu.“

„Představ si, že za mnou ještě přiběh, když sem skákal z hradby dolu,“ doplnil ho Franta.

„My se jich báli, myslel sem, že to bude to nejhorší ze všeho, a oni žrali z ruky jako voříškové. No řeknu ti, že je to vlastně ostuda pro toho, kdo je cvičil.“

„Půjdou za námi se psy?“

„Určitě. Ale stopu ztratí u vody. Budou si myslet, že sme plavali po proudu, a budou hledat na druhý straně. Počítají, že utíkáme na nejbližší hranice, a to je jižní Morava nebo Slovensko — nad Bratislavou. Nebo si myslej, že jdeme domů, kde nás známý schovaj, tedy do Čech. Ale určitě počítaj, že od místa, kde sme seskočili, pudem rychle co nejdál. V tom je utvrdí naše stopy vedoucí k vodě. Počítají určitě, že sme přeplavali. Proč bysme chodili k řece? Za tak pitomý, abysme se vraceli k pevnosti, místo abysme utíkali, a ještě lezli do vody, nás přece nemaj. No a vidíš: právě takový sme.“

„Člověče, to je zajímavý, já byl celou tu dobu docela klidnej. Já dělal všecko jako stroj. Jak sem viděl, že jdeš dál od drátů, řek sem si, nečekám, a vzal sem to všecko hopem najednou. Větší riziko je skákat nadvakrát, proletěl sem teda obě díry najednou — od klád až po trávník za koridorem to netrvalo ani půl minuty. Já ti byl děsně chladnokrevnej. Snad je to tim, že sem počítal s nejhorším. Mně bylo všecko jedno. Věděl sem, jestli mě uvidí Partyzán, bude střílet a budu jak řešeto. O nějakým strachu ale nemůže být vůbec řeč.“

„Já byl taky klidnej. Člověk by ani neřek, co všechno dokáže. Když sem stříhal dráty, dával sem pozor, abych nedělal hluk, stříhal sem přesně podle plánu, a přitom sem měl pořád oči na obou stranách koridoru, jestli nejde inspekce nebo něco takovýho. Srdce mi ani moc nebušilo. To se mi rozklepalo až potom. (Bože, vždyť lžu, jako když tiskne, ale nemohu se mu přece přiznat, že sem se vzrušením jednu chvíli nemohl ani hnout.).“

„Člověče, já si zapálím.“

„Neblbni! Každej záblesk světla nás může prozradit a zápach cigaretovýho kouře z kukuřičnýho pole taky.“

„Já to udělám šikovně. Zapálím si při zemi pod kabátem. Ani ty neuvidíš světlo. A dám si jen tři šluky.“

„Franto, měj rozum. Kdybys seděl v korekci, nedostal bys cigaretu deset dní a taky by to šlo.“

„No jo. No tak dobře. Já vím...“

„Poslouchej Franto, kolik máš cigaret?“

„Balíček bystric.“

„Deset?“

„Deset.“

„Ukaž!“

„Proč?“

Podal Blažkovi cigarety. Ten je vzal a strčil do kapsy.

„Máš je u mě, Franto. Ne že bych ti nevěřil. Ale až budeš hlídat, budeš mít dlouhou chvíli a třeba tě přepadne pokušení. Sám bys třeba neodolal a já budu spát.“

Franta se kysele ušklíbl:

„Stačilo by, kdybych ti dal čestný slovo.“

„Jistěže by to stačilo, Franto. Přece ti věřím. Ale když sou u mě v kapse, je to bezpečný i bez čestnýho slova. Přece se pro to nezlobíš? Jde jen o dvě, tři noci. Ve dne kouřit můžeš, a až budeme odsud, třeba i v noci, pokud to nebude nebezpečný. Přece si pro pár šluků nepokazíme takovej úspěch!“

Franta se s tím smířil. Znovu se rozzářil při pomyšlení, že se útěk podařil.

„Člověče, to je ale ohromný, že sme venku. To budou kluci mrkat, až to praskne. Každej říkal, že je to nemožný. A my prošli docela hladce, jako by vůbec nehlídali.“

„Snad opravdu nehlídali. Tolik drátů, vysoký napětí, pevnostní val, a hlavně ty psi. Spoléhali se na psy.“

„A jeden na druhýho. Mysleli, že se utéct nedá, a flákali se. Dávali jen pozor, jestli nejde inspekce.“

„A Partyzán! Franto, z toho mám největší radost. Už pro toho starýho Brůžu, kterýho zastřelil pro nic za nic. Taková vražda! Jen proto, že si opřel nějaký klacek o dráty.“

„To mu přece poručil bachař!“

„Ten si to odskáče. Já mám šílenou radost, že sme to provedli právě jemu.“

„Jestlipak už nás postrádaj?“

„Kluci na cimře už možná. Ačkoli ani tam nemusej. Myslej, žes na druhý směně, a já řek, že jdu odevzdávat nářadí. Při nástupu budou hlásit o dva míň.“

„Ale s dílnou jim to nebude souhlasit. Tam nejsi hlášenej,“ zamyslel se Franta.

„Sem. Máničkovi sem se hlásil.“

„Odchod si nehlásil. Při nástupu nás počítali, dával sem pozor, kolik hlásí. Sto dvanáct. Jako vždycky. Teda bez tebe.“

„Tak na to přijdou v celkovým součtu. Teď už jim to asi nehraje. Budou počítat znovu. A potom jmenovitě,“ počítal Blažek.

„Kolik je asi hodin?“

„Já bych řekl, že může jít na devátou. Ale možná, že je víc. To nemůžem odhadnout. Čas nám utíká podle toho, co se v něm děje. Vzpomeň si na samotky. Od večeře do večerky to bylo nekonečný, horší než celej den.“

„Člověče, já ti ani nemůžu uvěřit, že sme venku. To je tak fajn! A šlo to jak po másle. Mysleli sme, bůhví co bude, a zatím nic. Úplnej špacír. Ne, to by jeden neřek. Kdybys to někomu povídal, nebude ti věřit.“

„Poslyš, snad bysme teď měli spát, co myslíš?“

„Hlídat nebudem?“

„Budem.“

„Jak?“

„Budem se střídat. Protože nemáme hodiny, bude každý bdít tak dlouho, jak vydrží. Teď to bude nejhorší, protože to bude několikrát v noci. Později v noci půjdem a vyspíme se ve dne; hlídání bude lepší. Ale bude se muset dávat dobrej pozor. Dneska jde jen o to zjistit, co udělaj. Sme na druhý straně — hlavní brána je naproti, neuvidíme, co se děje. Ale sem přesvěčenej, že budou pátrat daleko odsud. Vypočítají si, kolik hodin máme náskoku, každou hodinu budou násobit šesti kilometry, protože počítají, že si to mažeme jako Šemík k Neumětelům, a tam začnou zatahovat. Hádám, že tak asi pětadvacet kilometrů odsud,“ odhadoval Blažek.

„A po okolí nepůjdou?“

„Sotva. Přece nemyslí, že tady sedíme pod zdí a koukáme se na ně. Útěk je útěk. Při tom se utíká, člověče, rozumíš? Musíš myslet jejich mozkem, ne svým.“

„Pak bychom ale mohli klidně spát?“

„Vlastně mohli. Protože jestli sem přijdou, stejně jim neujdeme. Budeme jako zajíc. Leží přikrčený v brázdě a kouká. Nechá tě klidně přejít. Zkouší to. A najednou ti vyrazí pod nohama. I spát bychom mohli, jenomže nevím, jestli usneme. No co? Lehneme si a uvidíme. Vlastně uslyšíme. Hlídat můžeme beztoho jen ušima, pro tmu stejně nevidíme. Snad usneme, k ránu nás probudí zima.“

„A nemohl bych si přece dát čouda?“ škemral Franta.

„Tos uhád.“

Než to Blažek dořekl, vyletěla nad pevností světelná raketa, za ní hned druhá, třetí, celý svazek. Noc se rozjasnila bílým světlem, kukuřičné pole se náhle rozvlnilo padajícími a stoupajícími stíny klasů.

„Už jdou po nás.“

Hleděli bez dechu k pevnosti, která se proměnila ve férii. Znali tenhle ohňostroj, opakoval se několikrát do roka, když zhasla elektrika pro poruchu v elektrárně, než nastartoval dýzlagregát, který stál u strojovny jako rezerva. Ale tentokrát to nebylo pro poruchu světla. Viděli přece celou dobu, po kterou utíkali i seděli v kukuřici, jasnou, nad pevností modravou záři.

Tak teď už je tedy hledali. V pevnosti byl jasně osvětlený pouze koridor. Zahrady a dvory, celá polovina za velitelstvím, muklhajm i nemocnice, to vše bylo ve tmě. Prohledávají tedy zahrady, sklady dříví a uhlí, pobíhají po hradbách a pátrají po místě, kde by mohli být ukrytí nebo kudy utekli. Zatím vzbudili všechny vězně, nástup na světnicích, sčítání, pak společný nástup na chodbách. Výslechy všech, kdo s nimi bydleli a pracovali. V dílně se zastaví práce. Kdo s nimi mluvil naposled? Klečka už je teď asi v presu. Pan Vůl marně přemýšlí, jak to, že ho pustil, a Mačica s Partyzánem si rvou vlasy.

Ohňostroj po chvíli ustal. Patrně našli prostříhaný otvor v drátech, stopy zválené trávy, kterou se plazili k hradbě, možná, že už jsou v příkopech a jdou se psy po jejich stopě až k vodě. Řeka je chrání. Za chvíli vyjedou přepadové autokary s reflektory. Pojedou nejméně pětadvacet kilometrů od pevnosti a zatáhnou kruh. Možná, že si přizvou i vojáky, kterým se řekne něco o nočním cvičení nebo o uprchlých vrazích.

Seděli mlčky a hleděli před sebe směrem k pevnosti. Blažek cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. Teď začíná boj na život a na smrt. Chtěl to, počítal s tím. A je-li přesto vzrušený a má se co ovládat, aby mu nepovolily nervy, je to jen skutečnost, že teorie je šedivá, jak už to bylo kdysi dávno řečeno, a skutečnost je přece jen docela jiná. Může být dokonce i krvavá.

„Budeme spát. Nemá smysl čumět do noci. Jestli psi najdou naší stopu, je líp ležet než utíkat, protože by nás jednak roztrhali a rozhodně by po nás i stříleli. Zastřelit na útěku — to se smí. Ale oni nás nenajdou a my se alespoň vyspíme. Dobrou noc.“

5

Noc prošla klidně. Bylo zataženo, když leželi s hrstí kukuřičných stvolů pod hlavou, viděli jen trochu černého nebe a proti němu šustící, zlehka se kymácející klasy. Slyšeli ještě z dálky hučet rychlík, podle kterého počítali vždy na samotkách čas. Jinak k nim nedolehl ani hlásek. Blažek se snažil myslet na budoucnost. Je přece volný, a věřil, že bude docela volný, až se dostane do západního Německa oklikou přes východní. Ale nemohl se na myšlení soustředit. V kriminále, kdy svoboda byla vzdálená na nekonečnou řadu let, měl přece frak, doživotí, tam myslet mohl. Tam si svou budoucnost kreslil do nejmenších podrobností, se všemi eventualitami. Tam se opíjel, utěšoval, povzbuzoval těmi plány, které byly z poloviny fantastické a z poloviny reálné. Ale teď měl v hlavě prázdno a hleděl do budoucnosti jako papoušek do krabice planet. Nemohl se na nic upnout, neviděl žádný pevný bod. Nevěděl, kam přijde, ke komu, za jakých podmínek. Uměl dost slušně německy a anglicky, takže se určitě protluče i jinak, než jako pomocný dělník v Evropě, zálesák v Kanadě či lovec králíků v Austrálii. Ale co to bude, co bude dělat venku, to nevěděl. Jen jedno mu bylo jasné: nebude dělat fízla.

Slyšel od kamarádů, kteří to prodělali, že první, co mu Američané nabídnou, bude lákavá kariéra špeha. Hodně peněz, dlouhá doba přípravy, lehká práce. Ale kulka v zádech nebo oprátka na krku ho nelákaly. Neutíká, aby se vracel. Udělal nad politikou dávno kříž, když viděl, jak hloupě to na Západě dělají, jak nevidí věci, které jsou u nás každému jasné. Angažovat se pro tak pitomou politiku nebude. Najde si jakékoli zaměstnání a sežene-li jen pár dolarů kapitálu, začne vyvářet. Co na tom, že je kandidát filozofie? Věděl od kamarádů, že se v anglosaských zemích nejí nic slušného. Měl svůj plán: začne s bramborákem. Bude péct bramboráky a prodávat je buď jen tak, nebo se špenátem a s vejcem, s cibulovou omáčkou. K tomu nepotřebuje žádný velký investiční kapitál. Za rok si vydělá tolik, aby si mohl otevřít restauraci. My Češi nedoceňujeme svou kuchyni. Ale cizinci se po ní mohou utlouct. Ne vepřo-knedlo-zelo. Ale to ostatní, co dovedeme, uzeniny, taliány, párky, buchty, koláče, masa s omáčkami, pečenou husu...

Začal snít o párcích s křenem, které nejedl už osm let. Bože, to bude rozkoš, až si nějaký koupí. Ale za co? Peníze nemají. Jen táborové poukázky, a ty nic neplatí. Dokud mají trestaneckou halenu, nemohou se ani ucházet o práci. Šaty — to je problém číslo jedna. Věděl o tom. Počítal s tím, že si především musí opatřit šaty. Nejspíš je někde ukradnou. Nedělal si žádné výčitky svědomí. Prosit o ně, to je příliš riskantní. Však je vrátí. Poznamenají si adresu — místo a číslo domu, kde krádež provedli — a z ciziny vrátí šaty s děkovným dopisem a přiloží tuzexové bony. To bylo jasné. Méně jasné ale bylo, jak je ukrást. Kdo ví, kdy se naskytne příležitost. Nicméně to udělat musí, protože jinak jsou svázaní. Utíkat napříč republikou v trestanecké haleně je šílenství.

Usnul a probudil se, až když svítalo, citelným chladem. Také Franta už byl vzhůru a klepal se zimou, až mu cvakaly zuby. Teď mu nemohl odepřít cigaretu. Téměř mu ji záviděl, protože viděl, jak se vzpružil, jako by se napil horkého čaje. Zahřál se několika prudkými pohyby rozcvičky a pocítil hlad. Dali se do kukuřice. Byla už zralá, moučná a velmi sladká, zejména stvol, na kterém vyrostla. Chutnala jim znamenitě, už proto, že to byla změna. Litovali jen, že si zapomněli vzít sůl. Zajedli ji několika kostkami usušeného chleba.

Slunce vysvitlo po nádherně rudém kuropění časného podzimu a bezmračná obloha slibovala jasný, teplý den. Rozhodli se setrvat na místě, protože bylo nebezpečné ukazovat se tam, kde po nich určitě pátrali a kde jistě každý, i v městečku, věděl, že z pevnosti uprchli dva vězňové. Zdejší lidé vězeňskou stráž neměli rádi — neměli ji v lásce od té doby, kdy stará, domorodá vězeňská stráž, usazená zde odnepaměti a bydlící ve svých domcích, byla vystřídána přivandrovalými estébáky, kteří sídlili v nově vystavěných domech. Tedy v lásce ty přivandrovalce neměli, ale že by někdo byl ochoten krýt uprchlíky, o tom přece jen pochybovali. I když všichni vědí, že jsou to převážně političtí, pro ně jsou vězni. Vzpomněl si, jak jednou, spolu s páterem Braitem a biskupem Zelou, byl komandován poklízet bachařské domky, které byly uvnitř hradeb, než odtamtud bachaře vystěhovali a budovy přeměnili na muklhajm. Na dvoře si hrály malé děti, prohlížely si je s netajenou zvědavostí a najednou ho takový usmrkaný capart — asi čtyřletý — zatahal za kabát a ukazuje na nedopalek cigarety, odhozený pod stolem, řekl: „Pane zloděj, támhle je vajgl!“

Pohladil toho kluka, ale byl by brečel. Pane zloděj... Pro děti, ale možná, že i pro jiné, byli jen zloději, a ne-li zloději, tedy něco podobného.

Nebudou se ukazovat, nebudou nic riskovat, ale rozhlédnou se po kraji, aby věděli, kde jsou. V noci šli nazdařbůh, jen podle citu a podle plánu na oklamání pronásledovatelů. Ve dne krajinu znali. Kdykoli pracovali na hradbách, prohlédli si velmi podrobně okolí, a i když neznali jména vesnic, věděli, kterým směrem leží větší města, jak vedou silnice a dráhy. Markantní silueta hor na obzoru byla výtečnou orientační pomůckou. Je také třeba se dohodnout o útěku v případě náhlého vyzrazení. Byli v poli kukuřice — a byl div, že ještě nebyla pokosená, protože už měla klasy nabobtnalé zralými palicemi. Museli počítat s tím, že přijedou sekat, a v tom případě musí co nejrychleji zmizet. Je tedy třeba zjistit kudy, jak a kam, a v případě, že půjde každý jiným směrem, kde se sejdou.

Opatrně, přikrčeni, krok za krokem, aby se neprozradili ani polámanými klasy, ani vlněním vysokých stvolů, připlížili se až na okraj a skryti v poli pozorovali krajinu. Bylo překrásné jitro, ozářené jasným sluncem, které, ač teprve nízko nad obzorem, už citelně hřálo a slibovalo horký den. Viděli před sebou pevnost, ze které utekli — zdála se jim nesmírně daleko svojí přísnou siluetou vaubanovské architektury, nadýchnutou v jitřní mlze. Mezi pevností a kukuřičným polem bylo prázdno, jen louka s několika stromy a za ní na náspu železniční trať. Obešli kukuřici, schováni asi dva metry od okraje, po všech stranách a dobře si prohlédli terén i cestu, která tu vedla — tou jedině mohli přijít ženci se stroji —, ale i ovocné stromy, vroubící mez, která slibovala možnost ústupu, protože byla kryta zvlněným polem. Dobře si zapamatovali skupinu stromů, kde bylo možno se ukrýt, až opustí kukuřici, uvědomili si, kde jsou osamělé domy — těm se musí v noci vyhnout, protože tam štěkají psi — zjistili, kde jsou vesnice.

Jejich cesta míří na západ, ale především se musí vyhnout širokým obloukem pevnosti. Je to zdlouhavé, ale bezpečnější. Dají se teď podle řeky přímo na sever a teprve dosti daleko, po několika kilometrech, se obrátí do svého směru, který budou sledovat jednak podle světových stran — podle hvězd —, jednak, což ovšem bude výjimka, podle orientačních tabulí při silnicích. Byli si vědomi, že nebude snadné dodržet směr, protože silnicím se musí vyhnout, půjdou většinou polními cestami, po mezích i přes pole. Proto si vybrali podzim, kdy jsou pole pokosená. Musí se vyhnout vsím, kde by je prozradili psi a kde mohou být i stanice SNB. Ostatně jména vsí jim nic neřeknou; znají sotva jména měst, která leží na jejich cestě. Spoléhají se, že někde narazí na tabule se známými jmény: Uherské Hradiště, Kroměříž, Olomouc, Zábřeh, Ustí nad Orlicí, Pardubice ...

Bylo ticho, zdaleka slyšeli posunování vozů na nádraží, v pravidelných, známých intervalech, které jim po léta nahrazovaly hodiny, ozval se hukot motorového rychlíku. Z ptáků slyšeli jen hrdličky, kterých tu byla celá hejna. Co chvíli se ozvalo vyzvánění kostelních zvonů asi ze čtyř vsí, které ležely nedaleko a kde zvonili na jitřní, na hrubou, poledne, požehnání, nešpory, angelus a bůhví proč ještě. To vše byly zvuky, kterým za léta přivykli, protože je znali z pevnosti, když pracovali v mechanice při otevřených oknech, nebo když trávili nekonečně dlouhé dny na samotkách, za neprůhlednými skly, kdy neviděli ani nebe, ale kdy se proto tím více soustředili na poslouchání.

Třebaže leželi jen pár metrů od okraje pole a pozorovali mezi stvoly kukuřice pozorně krajinu, cesty i silnice, vedoucí k pevnosti i mimo ni, nic nenasvědčovalo tomu, že by se něco dělo. Slunce příjemně hřálo, hlad neměli, protože kukuřice, ač syrová a bez soli trochu fádní, je přece jen nasytila, a Franta si dokonce i několikrát zapálil. Mohli si být téměř jisti, že zatím o nich nevědí a nebudou je pronásledovat. Jejich předpoklad byl tedy správný; hledají je v širokém kruhu daleko odsud a každý den budou tento kruh ještě rozšiřovat. Čím déle tu zůstanou, tím bezpečnější bude jejich další cesta. Proto lenošili. Nic nedělat bylo tak sladké po mnoha a mnoha letech neustálé činnosti, kdy odpočinek byl něčím zcela mimořádným, protože v kriminálu se pracuje pořád. Časně ráno na světnici ustlat, uklidit, zamést, pak práce v dílně, a sotva ses po osmi hodinách tvrdé dřiny vrátil na světnici, přišly brigády: škrábat brambory nebo mrkev pro kuchyň (za to bylo alespoň trochu teplé melty), uklízet na dvoře, mýt chodby a okna, nakládat a skládat materiál, sekat trávu a sušit seno... Každý den si někdo něco vymyslel, jen aby nebyl klid. Ve dvaapadesátém to bylo ještě zostřeno permanentní buzerací. Umyls podlahu, což byla práce na hodinu, protože bylo třeba přetáhnout slamníky, opřené o zeď na stojato, a stavět je znovu na vlhkou zem nebylo možné. Sotvas byl hotov, přišel rozkaz: mýt znovu! Pod záminkou, že je to umyto špatně. A třeba ještě potřetí. Třikrát denně a zítra a pozítří zas. Až někdo přišel na to, že hnijí podlahy, a pak se zase vůbec nemylo, ale podlahy se musely zametat několikrát denně, aby bachař, přejede-li po ní prstem, nenalezl ani prášek. Jinak byla korekce.

Na vycházky se vůbec nechodilo. Půl roku nepřišel na zdravý vzduch. Až v červenci je náhle vyhnali na chodbu, dolů na nových samotkách a všichni museli cvičit. Sto dřepů! Pak poklus, desetkrát kolem dlouhé chodby. Pak opět dřepy. Nebo nástup přede dveřmi a na daný povel museli seběhnout tři patra dolů do přízemí a stavět se do vyrovnaných řad. Špatně! Rozchod! Zpět k celám a znovu. Poklusem po schodech do třetího patra. Čtyřikrát, pětkrát se to opakovalo. Kdo se zpozdil, dostal korekci — deset dní poloviční dávku a spát na tvrdé zemi bez přikrývky. A pak je honili v poledním žáru na dvůr. Dřep, a pochodovat v dřepu s předpaženýma rukama. Beran, bývalý ministerský předseda, nemohl a zhroutil se. Poslanec Tichý se nemohl pro kloubový revmatismus sehnout do dřepu a byl pro odepření poslušnosti potrestán korekcí.

A když člověk všechny ty brigády, cvičení a buzerace prodělal a myslel, že má konečně klid, lehnout si nesměl. Kdepak! Za to byla korekce. Sedělo se na lavicích, kdo měl štěstí, dostal se ke stolu — jedinému pro pětadvacet lidí —, položil před sebe knihu, opřel si hlavu rukama a spal vsedě.

Nikdy nemohl pochopit, jak je možné, že si, lidé nevšímají zarážejícího nepoměru mezi inteligencí a mírou moci, která je komu dána do rukou. K tomu, aby byl někdo odsouzen, je třeba obrovského aparátu vzdělaných a učených právníků, vyšetřujících soudců, prokurátorů, advokátů, soudního tribunálu s lékaři a znalci... Ti všichni po dlouhé a zralé úvaze vynesli rozsudek. I proti tomu ale je možno se odvolat k vyšší instanci. Pak předali odsouzeného k výkonu trestu a o víc se nestarali. Spra-vedlnost však není přece jen soud — to je pouze její první část. Daleko důležitější však je část druhá — provedení rozsudku. A o tuto druhou část pečují lidé zpola negramotní, neodpovědní, většinou líní, ješitní na uniformu, která jim propůjčuje neomezenou moc nad životem a smrtí.

Ti mohou odsouzeného uštvat, utýrat věčně opakovanými trestnými dávkami k nervové chorobě, k smrti — přinejmenším však k nenávisti k režimu, který to připouští. Takzvané „nápravné zařízení“ vychovává jen k odporu proti vládnoucí třídě, protože je těžko pochopit, jak je možno trpět zvůli lidí, kteří se se sadistickou rozkoší mstili za to, že... Zač se vlastně mstili? Vždyť jim nikdo nic neudělal. Domnívá-li se vládnoucí třída, žes jí ublížil, odsoudí tě. Na to má právo, to dělá a bude dělat každá vládnoucí třída, zejména pokud si nebude zcela jista svou mocí. Ale proč, jakým právem tito drobní lidé, jejichž úkolem je přece dbát jen o to, aby byl uložený trest opravdu proveden, ho stupňují až k nepříčetnosti, až k utýrání lidí, k podlomení zdraví, k šílenství, a dokonce až k sebevraždě?

Ale možná, že je to všude, nejen v soudnictví, ten strašný rozpor mezi teorií a praxí, mezi právem a jeho výkonem, mezi nařízením a jeho provedením. Vzpomínal si na takovou maličkost: dobíhal v Praze tramvaj. Řidič ho viděl, že utíká, ale přesto nepočkal a vyjel. Naskočil do jedoucího vozu. Řidič zastavil a přinutil ho, aby vystoupil. Šlo o několik vteřin, tím zastavením a vykázáním z vozu ztratil daleko víc. Ale o to tu zřejmě nešlo.

O co šlo? Ukázat, kdo je tady pán. Předpis se musí dodržet, do jedoucího vozu se nesmí naskakovat. Na to, aby byl řidič ohleduplný, na to předpis není.

Snad je v lidské povaze pud ukazovat svoji moc, snad je to kompenzace mindráku, že právě ubožák, který má moci nejmíň, musí té trošky zneužívat.

Teď mohli ležet, jak dlouho chtěli, mohli spát, mohli se natáhnout proti slunci a vyhřívat se, opalovat své chorobně bledé tváře. Bylo to tak nádherné, jen ležet, nemluvit a snít. Ano, teď i snít bylo možno. Zatím jen opatrně, takříkajíc po špičkách, aby to nezakřikli, protože dlouho ještě nebudou mít jistotu, že jsou opravdu volní. Ale to nejhorší přece mají za sebou. Protože republika přece jenom není pevnost, a i když je dobře hlídaná, železná opona má také svoje díry. Je třeba jen vědět, kde jsou ty díry, kanály, jak se jim říká v hantýrce těch, kteří chodí přes hranice.

Blažek o nich věděl. Respektive o jedné. Dostal se před dvěma roky na samotkách dohromady s nějakým páskem, který o sobě tvrdil, že je Američan, ale narodil se v Čechách a anglicky mluvil jen tak, že se sotva dorozuměl, rozhodně hůř než Blažek. Nevěřil mu. Několikrát si nenápadně ověřil, že mu ten chlapík lže, ale nedal na sobě nic znát, a získal tak jeho důvěru. Ten mládenec tvrdil, že pracuje pro americkou vojenskou výzvědnou službu, pro nějakého Waltera, který měl kancelář v Dahlemu, v Západním Berlíně. Chodil prý přes hranice, měl mrtvé schránky — i fingované — a vykládal Blažkovi široce a dlouze vše, co věděl a znal. Času měli dost, Blažka to zajímalo, a proto si dal vyprávět i podrobnosti, pamatoval si detaily a po několika dnech se k nim vracel. Tak zjistil, že v tomhle mu ten chlap nelhal, protože by si nemohl pamatovat detaily, kdyby byly vylhané. Popsal celý takový kanál na severovýchod od Děčína v Česko-saském Švýcarsku, v krajině, kterou velmi dobře znal z mládí, protože přece žil v Děčíně. Tehdy před dvěma roky nesledoval žádnou myšlenku. Bavilo ho jen přezkoumat údaje a zjišťovat, jak dalece se shoduje vyprávění toho mládence se skutečností. Ale v okamžiku, když začal pomýšlet na útěk, vzpomněl si na kanál a při nejbližší příležitosti si znovu ověřil údaje, které si pamatoval. Teď s tím bezpečně počítal. Kanál byl pevnou součástí jeho výpočtů. Sem míří jeho cesta, a to tím spíše, že to tady zná a dovede se tu bezpečně orientovat. Nemůže přecházet přes hranice v místech, kde nic nezná. Nemůže se přece nikoho ptát! Nemůže se rozhlížet, tápat, hledat. Musí jít najisto.

Po celý den měli dosti času na přemýšlení, protože mluvit se dosud báli, nemohli vědět, jak daleko vítr zanese jejich slova, zejména dnes, kdy bylo tak ticho, zralá kukuřice stála nehybně, takže bylo slyšet harašení každé myši. Několikráte zaslechli i hlasy lidí, kteří šli polní cestou, a když se nejvíce přiblížili, rozuměli každému slovu. Nemohli riskovat, že je někdo zaslechne, a šeptat bylo příliš namáhavé. Ostatně budou mít ještě příležitost povědět si vše, co mají na srdci. Zatím každý z nich snil a rýsoval plány do budoucnosti. Včera to ještě nešlo, vzrušení bylo příliš velké. Ale dnes už se uklidnili, dnes už věděli, že za sebou zmátli stopy, že jsou zatím v bezpečí, a bylo proto možno přemýšlet i o tom, co bude dál. Blažek si ale řekl, že raději nebude plánovat. Jen zhruba, docela zhruba si umínil, že především dostuduje svoji filozofii. Pak se uvidí. Kdyby to šlo, chtěl by být novinářem. To ovšem předpokládá perfektní znalost řečí. Co na tom? Klasický žurnalista Trebisch-Lincoln, vyhlášený reportér Timesů, byl z Třebíče a anglický romanopisec Conrad byl rodem Polák. Než dostuduje, bude umět anglicky nebo německy dokonale.

Franta zřejmě také myslel na budoucnost, protože se k němu jednou obrátil a zašeptal: „Dostanu-li se ven, musí žena s děckem za mnou.“ Franta to měl horší. Byl krátce ženat, když ho zatkli, a měl malého chlapce. Dnes už je mu osm let. Frantovy myšlenky letěly k ženě a k děcku — to bylo jasné. Blažek chápal, že i když se jim podaří útěk až do Západního Berlína, není to pro Frantu ještě výhra, protože i tam bude stejně sám, jako byl ve vězení. On to má snadné. Jarmila? Co o ní ví — a co ví o něm ona? Psát si nesmějí, nejsou příbuzní. A za ta léta... byla by blázen, kdyby čekala. Na koho? Na nehotového studenta, který v nejlepším případě dostane místo jako pomocný dělník nebo havíř v dolech? Žena pro něj není problém, ale pro Frantu ano. Nechtěl by mít jeho starosti. Osmiletý chlapec, kterého od útlého dětství vídal jednou za čtvrt roku půl hodiny za silným sklem. Vlastní dítě, které v životě nepolíbil, nepohladil. Viděl to, když měl sám návštěvu, viděl ty vyděšené malé děti u sousedních okének, jak se dívaly na uniformy bachařů, jak cize a nedůvěřivě si prohlížely svého otce, kterého znaly jen z vyprávění, zatímco jejich maminky se snažily předstírat veselý úsměv, ač měly oči plné slz a hrdlo zadrhnuté pláčem... To nebylo mučení. Kdepak. To byl jen docela humánní kriminál. Neměli páchat zločiny, neměli dělat lumpárny, jak jim to říkali. Neboť bylo lumpárnou myslet jinak než podle rozkazu. Ano, tak je to — za nic jiného nesedí. Ani oni, ani těch asi dvacet tisíc ostatních politických, zavřených proto, že se dopustili zločinů, o kterých neměli ani tušení, nebo jejichž zločinem bylo, že měli známá jména, že byli funkcionáři jiných politických stran.

Den uběhl v příjemném lenošení, že se ani nenadáli. Kukuřice byla dobrá a sytá a nemuseli sáhnout na svoje železné rezervy — sušený chléb a kondenzované mléko. V kraji bude teď jistě dost ovoce, švestek, jablek, hrušek a vína, takže o jídlo nebude strach. V hladovění měli cvik z nesčetných korekcí. Ostatně věřili, že najdou cestou dobré lidi, kteří jim dají najíst — jen co vymění trestaneckou halenu za normální šaty. Možná, že se najde i příležitostná práce, na poli nebo na dvoře, to se uvidí. Nikdo nemusí přece vědět, co jsou zač, a za den se ztratí jinam. Jen co budou mít civilní šaty; stačil by třeba jen gumák nebo montérky a třeba jen svetr — kalhoty a boty by si mohli klidně nechat — a už by nemuseli chodit jen v noci, mohli by i ve dne. Ovšemže ne po hlavních silnicích a ne oba pohromadě. Utekli dva, budou tedy hledat dva. Stačí, půjdou-li za sebou řekněme sto, dvě stě kroků. Jen aby se navzájem neztratili.

Table of Contents

hejda_01_utek_epub