JINDŘICH MALŠÍNSKÝ

verše ALOIS KOLÁŘ

PRINCEZNY TO MAJÍ TĚŽKÉ

aneb POHÁDKY PRO ANIČKU

2015

Věnováno Aničce Míkové

Pohádka je realita ozdobená fantazií.

Jindřich Malšínský

Pohádky jsou poklad. Vyprávění pohádek nenahradíš penězi, plnou ledničkou dobrot ani vytouženou hračkou. Mluvené slovo blízké osoby, obvykle maminky či babičky, je nezastupitelné. Jenže v dnešní uspěchané době není na to čas. Potom se nesmíte divit, že dítě má malou slovní zásobu, je ochuzeno o city, události kolem sebe jen registruje, aniž by o nich uvažovalo.

Mám rád pohádky bez násilí. Toho si člověk v životě užije ažaž. Pohádky v této knížce jsou laskavé a jsou doplněny básničkami mého přítele Aloise Koláře, na které vlastní text navazuje. Poprvé v české literatuře pro děti předškolního věku dochází k symbióze dětské poezie a prózy.

Čas věnovaný Vašemu dítěti se Vám mnohonásobně vrátí.

Jindřich Malšínský

člen Obce spisovatelů České republiky

Pohádka 1 – PRINCEZNY TO MAJÍ TĚŽKÉ

Princeznička na bále

poztrácela korále.

A že byla bohatá,

byly celé ze zlata.

Její pantáta, pan král,

princezničce přikázal:

Všechny pěkně posbírat,

nebo si nebudeš hrát.

Protože byl hodný král,

sbírat jí je pomáhal.

Sbíral každý živý tvor,

dokonce i fraucimor.

Sbírali a hledali,

až je všechny sebrali.

Pak od toho sbírání

měli v zádech píchání.

Bylo, nebylo velké město, větší než makový koláč, větší než kolo od vozu, prostě město pohádkové. Kominík se na všechny strany usmíval, děti se nehašteřily, ve škole nezlobily a neopisovaly.

Sluníčko pošimralo Aničku, ale té se z postýlky moc nechtělo. Nakonec přece jen vyskočila, vyčistila si zoubky a šupky dupky do supermarketu nakoupit. Tam mezi regály bloudil stařeček, celý nešťastný, protože si doma zapomněl brýle a bez nich se to moc špatně nakupuje. Anička mu ochotně pomohla a při loučení se jí stařeček svěřil, že není obyčejný dědeček, ale kouzelný a za její pomoc jí splní jedno přání. Anička chvíli přemýšlela a pak v žertu odpověděla, že by se chtěla stát princeznou.

„Tak to není žádný problém. Když řekneš Enyky benyky, červená líčka, ať je ze mne princeznička, staneš se princeznou a když tě to přestane bavit řekni Enyky benyky, kočička, ať je ze mne holčička a zase budeš Anička jako dřiv.“ A než se nadála, dědeček zmizel.

Odpoledne si vzala košíček a vypravila se do lesa natrhat jahody a nasbírat hříbky do bramboračky. Po cestě si vzpomněla na dědečka a řekla si, že by mohla vyzkoušet, jestli si stařeček nedělal legraci. Řekla říkanku a ono to opravdu fungovalo. Na pasece stála princezna Anička s korunkou na hlavě, s krásnými dlouhými šatičkami a se zlatými střevíčky. Chvíli se brouzdala borůvčím a brzy měla sukničku urousanou a potrhanou od spadaných větví.

Najednou za sebou uslyšela hlas: „To jsi ty, ta nová princezna? Ty vypadáš! Půjdeš se mnou na zámek, tam se převlékneš, abys nevypadala jak hastroš a já tě představím ostatním princeznám.“ Za Aničkou stála princezna, načančaná, navoněná a navztekaná, že právě ji poslali pro tuhle špindíru.

Když přišly na zahradu, princezny se začaly smát, otočily se k ní zády a něco si šuškaly.

„Pojď, zavedu tě do zámku. Tam se převlékneš, abys vypadala k světu,“ řekla ji ta, co ji přivedla.

V zámku vešly do velkého sálu s křišťálovými lustry a velkými zrcadly ve zlacených rámech. Potom zašly do velké místnosti se spoustou krásných šatů, jedny byly hezčí než druhé. Tolik krásy Anička nikdy pohromadě neviděla. Princezna jí hodila ty nejškaredější.

Tyhle si obleč! V těch budeš z nás nejkrásnější,“ řekla posměšně.

Na zahradě se jí princezny znovu daly do smíchu a nebyly k utišení.

„Sedni si na lavičku a pořádně se dívej, jak si ladně házíme a chytáme míč. I při hře musíme být elegantní, aby se na nás každý se zalíbením podíval,“ poručily Aničce a pokračovaly ve hře.

Po chvíli je házení přestalo bavit a tak si začaly kreslit. Všechny malovaly krále s královnou s korunkou a zlatým jablkem, prince a princezničky v překrásných šatech s diamantovými náhrdelníky, náramky a prsteny s drahými kameny. Anička namalovala upocenou a udýchanou maminku ověnčenou nákupními taškami. Když to princezny uviděly, smály se na celé kolo, vrtěly hlavou a ťukaly si na čelo.

Tak tady nebudu ani hodinu, řekla si Anička, vstala, vyplázla na všechny jazyk a utíkala pryč, co jí nohy stačily. Celá udýchaná vyhrkla: Enyky, benyky, kočička, ať je ze mne holčička.

Byla ráda, když doběhla domů a padla mamince do náruče. Nadarmo se neříká:

VŠUDE DOBŘE, DOMA NEJLÉPE.

V jednom má ta moudrost pravdu: Když je doma pohoda, je to pro všechny jak balzám, jak na dortu jahoda.

Table of Contents

PRINCEZNY TO MAJÍ TĚŽKÉ

Věnování

Motto

Předmluva

Pohádka 1 – PRINCEZNY TO MAJÍ TĚŽKÉ