VÁLEČNÉ PONORKY

1776–1985

Karel Renc

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 by Karel Renc

Copyright© 2015 qelb and unknown

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-165-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-166-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-167-7 (PDF na CD)

Ponorky, historie a modeláři.

Vysvětlivky a jednotky:

Počátky ponorek

Americká ponorka TURTLE, 1776.

H. L. HUNLEY, 1863.

Před 1. světovou válkou.

Ponorka FORELLE, 1903.

Ruská ponorka MINOGA, 1909.

Německá ponorka U-1, 1905.

První světová válka a meziválečné období.

Ponorka typu Holland – ruský typ AG, loď č. A-5, 1918.

Ruská ponorka KRAB, 1915.

Německá střední ponorka UB-66, série UB-III z 1. světové války.

Německá obchodní ponorka DEUTSCHLAND – U-155, 1916.

Osudy ponorek německého císařského námořnictva 1914-1918:

Francouzká ponorka CURIE – typ ARGO, 1912.

Sovětská ponorka typu DĚKABRIST, 1929.

Sovětský ponorkový křižník IV. série – JISKRA P-3, 1935.

Malé bojové ponorky.

Sovětská střední ponorka typu N, číslo S-7, 1938.

Sovětská ponorka typu M – MALJUTKA, série VI, 1932.

Polské ponorky holandské konstrukce ORZEL a SUP, 1938.

Druhá světová válka.

Sovětská oceánská ponorka typu K, 1940.

Ponorka SOKOL N-97 britské třídy U, zapůjčená za 2. světové války Polsku, 1940.

Ponorky typu ŠČ, pořadové číslo ŠČ 402, 1936.

Francouzká ponorka LA CREOLE – S-606, 1937.

Letadla na ponorkách.

Japonská ponorka třídy I-15, OTSU GATA, 1940.

Francouzký ponorkový křižník SURCOUF, 1929.

Německé ponorky za 2. světové války.

Osudy ponorek německého válečného námořnictva v letech 1939-1945.

Sovětská ponorka pro vědecké účely SEVERJANKA

Projekt 613 – EX WHISKEY, 1958.

Atomové ponorky.

NAUTILUS – první ponorka na atomový pohon, 1954.

Americká atomová raketonosná ponorka George Washington, 1959.

DELTA III, sovětská atomová raketová ponorka z projektu 667DBR (Kalmar), 1972.

Americká atomová stíhací ponorka LOS ANGELES, 1972

TYPHOON – TAJFUN – Projekt 941 (Akula), 1988.

Použitá literatura.

Použité noviny a časopisy

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Ponorky, historie a modeláři.

Kniha a výkresová dokumentace ponorek je určena jednak pro širokou veřejnost a jednak pro modeláře. Materiály o ponorkách byly donedávna velmi málo přístupné. To, co bylo dostupné, bylo velmi nepřesné a často záměrně zkreslené, i když se jednalo o velmi staré konstrukce. Nebyly uváděny problémy při vývoji a stavbě, chyby konstrukcí, konstrukční prvky, dějiny té které lodě a další doklady.

Tak byl uveřejňován vlastně jen bezcenný balast, navíc často jednostranně upravený a idealizovaný. Zapomínalo se na to, že námořníci plavící se na ponorkách trpěli omezeným prostorem, vydýchaným a zkaženým vzduchem páchnoucím zplodinami z výfuků naftových motorů, kyseliny, nedostatkem hygieny, vlhkostí a podobně.

Tito lidé – u všech válčících stran – nejen přinášeli utrpení druhým, ale i sami trpěli a případně i umírali za podmínek, kdy jejich šance na záchranu a přežití byla mizivá. V zimě trpěli stálou vlhkostí a chladem, v létě nadměrným teplem, za plavby nedostatkem spánku a hlavně obrovským psychickým vypětím. Tím vším nemíním ospravedlňovat, co část posádek napáchala mimo běžné válečné akce ve všech válečných konfliktech, které se na naší planetě odehrávaly a odehrávají. Je často pouze věcí náhledu historiků zúčastněných stran a jejich subjektivního názoru, jak hodnotí uplynulé události i jejich aktéry a jakým způsobem je vylíčí.

Faktem je, že postupem času a vývojem techniky docházelo průběžně k pozvolnému vylepšování životních podmínek posádek. Záleželo na konkrétní zemi, která ponorky vyráběla, jakým způsobem se její konstruktéři stavěli k tomu, že lidé musí na ponorkách nejen bojovat, ale i žít. Výsledkem jsou dnešní atomové giganty, kde posádky nejvíce ohrožuje případná porucha atomových reaktorů, požár nebo selhávající lidský faktor. Tyto okolnosti způsobily v posledních letech velké množství různě těžkých havárií včetně ztrát lodí u všech námořnictev.

Pro modeláře by kniha a plánky v ní měly být povzbuzením ke stavbě modelů ponorek i přes bodový hendikep na soutěžích maket, kde jsou právě ponorky hodnoceny podstatně méně pro menší množství detailů. Z tohoto důvodu doposud staví tento typ lodí málo modelářů a na soutěžích se objeví maximálně jedna či dvě lodě. Ty pak nemohou soutěžit mezi sebou a jsou přiřazeny k jinému typu lodí, kde je jejich šance snížena i přes velmi pečlivé provedení. Ponorka svým způsobem připomíná letadlo již z důvodu, že se rovněž pohybuje v třírozměrném prostoru, ale svým provedením leteckou techniku předstihla.

V době, kdy se u letadel započalo hledět na aerodynamiku, byly obdobné prvky u ponorek na velmi vysoké úrovni. Proto na první pohled vynikají u valné většiny z nich jejich hydrodynamické tvary, jež část z modelářů již dávno zaujaly. Postupně docházelo k odstraňování konstrukčních prvků na palubách a věžích, případně i trupu ponorek, způsobujících nežádoucí šum a odpor při plavbě pod hladinou a snižujících rychlost. Tím opět pokleslo množství detailů pro modeláře, když již na ponorkách působících za 2. světové války docházelo k demontáži nebo odklizení různých prvků z paluby před zahájením bojové plavby. Dochází k tomu i na současných atomových ponorkách, jak je vidět na dobových snímcích.

Chtěl bych rovněž poděkovat kamarádům, kteří mi pomohli podklady získat. Největší dík patří panu W. Bochniakovi, A. A. Frolovi, B. Kudličkovi, L. Vaňkovi, M. Rampovi a dalším.

Přeji všem, aby je následující kniha zaujala.

Zájemci o plány ponorek je najdou ve velkém rozlišení na následující stránce:

http:

Karel Renc

Vysvětlivky a jednotky:

nm – námořní míle: 1852 metrů

m – metr

k – koňská síla (1k – 0,735 kW)

kabel – desetina námořní míle (185,20 metrů)

t – tuna (1000 kg)

uzel – 1 nm za hodinu

kpt. mar. – kapitan marynarski (polská hodnost)

KLW – vodoryska na plavidle

Metacentrická výška – vzdálenost od tzv. váhového těžiště lodi, které můžeme označit jako G a které se nemění, do například výšky lodních nástaveb které můžeme označit jako M. Čili je to vzdálenost mezi těmito body. Aby byla loď stabilní, musím být M nad G. Z toho důvodu používali němečtí konstruktéři u svých ponorek kýl z  ocelového plechu ve tvaru U a ten byl vyplněn vedle sebe naskládanými plechy a to vše bylo zalito řídkým betonem. Tím podstatně snížili váhové těžiště.

Ponorka Francouze Goubeta

Počátky ponorek

Lidstvo již od pravěku mělo touhu ovládnout jak vzduch, tak i vodu. Ve vzduchu toužilo létat a do vody se chtělo umět ponořit a volně se v ní pohybovat. První, kdo se toho odvažovali, byli různí potápěči.

První zprávy o podobných snahách jsou již od starých Asyřanů. Teoreticky se tímto problémem zaobíral kolem roku 350 před naším letopočtem i Aristoteles. Další se nad touto otázkou se zamýšlel Leonardo da Vinci ve svých studiích. První pokusy s loďmi schopnými plavby pod vodou jsou ale až z počátku 17. století.

Příkladem můžeme uvést Holanďana Cornelia van Drebbela, který předváděl svou primitivní podmořskou loď na Temži králi Jakubovi I., nebo Rusa Jefima Nikonova, jenž svým návrhem ponorky zaujal cara Petra I. Jeho dřevěná ponorka potažená kůží byla spuštěna na vodu v roce 1724. Při zkouškách se však poškodila a smrt ruského imperátora o rok později způsobila, že myšlenka na podmořskou loď zůstala neuskutečněna. Jako dalšího je možno jmenovat Angličana Johna Daye, ten však při pokusech se svým člunem utonul.

První ponorkou, která potopila válečnou loď protivníka, byla americká TURTLE (Želva) v roce 1776. Dalším konstruktérem věnujícím se této problematice byl Robert Fulton. V roce 1800 postavil ponorku Nautilus v Rouenu. Ve stavbě ponorek pokračoval a v roce 1801 postavil druhou ponorku Nautilus II, tentokrát z měděného plechu. Měla již vřetenovitý tvar. Na hladině ji poháněla plachta, pod hladinou ruční pohon. Obzvláště jeho druhá ponorka byla na svou dobu jedinečná. Předvedl s ní i praktické torpédování staré vyřazené lodi. Napoleon Bonaparte jej přesto odmítl, a tak Fulton odešel do Anglie. Angličany jeho ponorka zaujala. V roce 1805 předvedl v Anglii torpédování vyřazené staré lodě torpédem poháněným hodinovým strojem. Tento pokus vynesl konečně Fultonovi odměnu 15 000 liber šterlinků. Začal stavět pro britskou admiralitu třetí ponorku, tu ale nedokončil. V roce 1815 zemřel

V Rusku byla v roce 1834 zkoušena ponorka postavená dle návrhu generála Alexandra A. Šilděra. Opět měla pod hladinou ruční pohon – tentokrát vesly. Dále někteří vynálezci zkoušeli cosi, co bylo spíše potápěcím zvonem. V německém Kielu sestrojil ponorku Wilhelm Bauer. Ta se s ním při zkouškách potopila a on se stěží zachránil. Po několika letech odešel do Ruska a tam v roce 1855 postavil na svou dobu již velkou ponorku. Všechny pokusy s ní byly úspěšné. V den korunovace cara Alexandra II se s ponorkou ponořil a muzikanti na její palubě hráli a zpívali carskou hymnu, slyšitelnou prý do vzdálenosti 150 metrů. Později byla jeho ponorka dopravena do dílen v Ochdě a již se z nich nevrátila. Rovněž za občanské války v USA použil Jih úspěšně ponorku H. L. HUNLEY postavenou J. McClintockem.

Americká ponorka TURTLE, 1776.

Ponorku sestrojil v době americké války za nezávislost farmářský synek David Bushell z Connecticutu. Byla postavena jako plavidlo schopné bojovat proti britským válečným lodím blokujícím americké přístavy.

TURTLE byla vyrobena z dubového dřeva a vyztužena železnými pásy. Spáry byly ucpány koudelí. Venkovní strana byla natřena dehtem. Horní část byla měděná s osmi okénky ze silného skla. Posádku tvořil jeden člověk, jenž ponorku poháněl ručně. Pro pohon vpřed sloužila jedna sada lopatek a pro ponoření druhá sada lopatek. Pro ponoření se vpouštěla voda do zátěžové nádrže. Pro vynoření byla tato voda vytlačována ruční pumpou.

Jejím kapitánem a zároveň i posádkou byl četař Erza Lee. Pocházel rovněž z Connecticutu.

Útočnou zbraní této podvodní lodě byla vodotěsná skříňka, obsahující asi 60 kg střelného prachu. Jeho odpálení zajišťoval hodinový stroj. Skříňka se měla za pomoci vrtacího přístroje upevnit ke dnu nepřátelské lodě a po odplutí ponorky vybuchnout.

První ponorkový útok v dějinách byl podniknut v srpnu 1776. Ponorku dotáhly v noci dvě velrybářské lodě k newyorskému přístavu, kde kotvilo anglické loďstvo. Před přístavem ji odpoutali a četař Lee nastoupil do ponorky a vyplul. Chtěl doplout k anglické vlajkové lodi EAGLE. Situaci mu ale zkomplikoval velmi silný odliv. Ten způsobil, že anglické lodě minul a byl unášen na širé moře. Po velkém fyzickém úsilí se mu ale podařilo doplout zpět k lodi. Při pokusu provrtat dno lodi ale zjistil, že vrtákem na dřevo je to nemožné. Ponorná část anglických lodí byla totiž pobita 4−5 mm silnými měděnými pláty. Ty zajišťovaly, že se na dnu lodí neusazovali mořští živočichové a řasy. Lee provedl ještě několik marných pokusů. S blížícím se ránem ale musel pokusů zanechat a vyrazit směrem k Manhatanu. V plavbě mu pomáhal začínající příliv. Když míjel Guvernérský ostrov, byl zpozorován. Vyrazila k němu bárka obsazená anglickou námořní pěchotou. Když se nebezpečně přiblížila k TURTLE, uvolnil Lee nálož. Angličané při spatření této pro ně podivné věci pro jistotu obrátili bárku zpět k ostrovu. Výbuch vymrštil do vzduchu vysoký sloup vody, dřeva a železa. Lee zanedlouho doplul k Manhattanu a byl uvítán jako hrdina.

O několik dnů později se Lee pokusil o další útok na anglickou fregatu. Byl ale zpozorován hlídkou a musel se vzdálit. O rok později se mu podařil útok na zajatý americký škuner kotvící vedle britské fregaty CERBERUS. Posádka objevila jakési lano u boku škuneru, a spolu s ním vytáhla na palubu i výbušnou nálož v dřevěné skříňce. Ta za okamžik vybuchla a škuner byl zničen.

Za projevenou odvahu a činnost četaře Leeho později vyznamenal americký prezident George Washington.

Takticko-technická data ponorky TURTLE:

Celková výška

2,18 m

Délka

2,5 m

Šířka

1 m

Hloubka ponoru max.

2 m

Posádka

1 muž

Výzbroj

Nálož střel. prachu cca 50 kg

Maketa TURTLE v řezu v monackém muzeu

Plán ponorky TURTLE, 1776

H. L. HUNLEY, 1863.

Ponorka H. L. HUNLEY byla v době občanské války Severu proti Jihu zkonstruhována Jamesem McClintockem. Byla to svým způsobem improvizace na dané téma. Na trup byla použita starší nýtovaná nádrž z ocelového plechu, předtím používaná na vodu. K ní byla přinýtována příď a záď. Pohon obstarávala kliková hřídel procházející prakticky celým tělesem ponorky, kterou otáčela posádka sedící ve stísněném prostoru uvnitř trupu a poháněla tak lodní vrtuli ukrytou v ochranném prstenci, za nímž bylo uchyceno kormidlo. Uvnitř trupu se nacházela příďová a záďová vodní zátěž. Množství vody v nich reguloval velitel ponorky. Z hřbetu ponorky vystupovaly přední a zadní kopule s průlezem a pozorovacími průzory. Za přední kopulí byla větrací roura, jež při ponoření vyčnívala nad hladinu. Jednalo se vlastně o jakýsi primitivní šnorchl. V úrovni mezery mezi přední kupolí a větrací rourou se na boku nacházelo hloubkové kormidlo ovládané opět velitelem ponorky. Ten ovládal i zátěž upevněnou na kýlu ponorky, kterou bylo možné v případu nouze nebo poruchy na odčerpávání vody ze zátěžových nádrží odhodit, a ponorka by potom vyplula nad hladinu. Výzbroj tvořilo tzv. tyčové torpédo, upevněné na přídi ponorky na šestimetrové dřevěné tyči. Torpédo obsahovalo přibližně 40 kg nálož trhaviny.

Od samého počátku to byla smolná loď. Již při zkouškách se několikrát nekontrolovatelně potopila a zahynulo v ní celkem 21 mužů posádek z armády jižní Konfederace. Přesto byla nasazena dne 17. února 1864 do akce proti lodi Seveřanů U.S.S. Housatonic nedaleko Charlestonu. Podařilo se jí celkem nepozorovaně přiblížit k trupu lodi a narazit do jejího boku tyčovým torpédem. Následná exploze loď potopila. Patrně však došlo i k nějakým škodám na ponorce. Ta se sice úspěšně vzdálila, ale z dodnes neznámých důvodů se již na svou základnu nevrátila. I když bylo mnoho pokusů ji najít, byla nalezena a vyzvednuta až v roce 2000. Posádka byla identifikována podle zlatého amerického dolaru, který dostal od své snoubenky velitel ponorky, George E. Dixon, a který mu předtím zachránil život, když jej na bojišti přesně do toho dolaru trefila kulka a mírně jej promáčkla.

Ponorku po vyzvednutí umístili nejprve do velké nádrže s vodou, aby bylo zamezeno korozi. Její trup i přes svou celkovou zachovalost na několika místech mírně poškodily kotvy lodí. Po vyzvednutí z ní odčerpaly kal, usazené bláto a z kosterních pozůstatků bylo zjištěno, že posádka sedí na svých místech u klikového hřídele. To vyvolala spoustu dalších nezodpovězených dohadů o konci ponorky.

Nyní je H. L. Hunley zakonzervována a vystavena v hangáru v přístavu Charleston. Před muzeem Občanské války je vystavena zdařilá kopie této ponorky.

Takticko-technická data ponorky H. L. HUNLEY:

Délka

cca 12 m

Průměr trupu

1,2 m

Posádka

8 mužů

Výzbroj

tyčové torpédo s 40 kg výbušniny

H. L. HUNLEY, 1863

Plán ponorky L. H. HUNLEY, 1863

Před 1. světovou válkou.

Všichni tito předcházející konstruktéři ponorek měli jeden zásadní problém a to s pohonem svých lodí. Všechny zatím poháněla lidská síla.

Prvním, kdo vybavil svou ponorku dvěma motory, byl Američan Alstitt v roce 1863. Na hladině poháněl jeho ponorku klasický parní stroj. Ten byl nejprve vytápěn uhlím, později naftou či éterem. Pod hladinou již používal elektromotor. Ve Francii v témže roce zkonstruovali admirál Bourgeois a inženýr Brun již poměrně dokonalou ponorku. Její slabinou byl ale motor poháněný stlačeným vzduchem pro plavbu na hladině.

V podstatě prvním státem, jenž své loďstvo vyzbrojil ponorkami, bylo carské Rusko. Již v roce 1879 zde bylo postaveno padesát ponorek dle dokumentace inženýra Drzewieckého. Tyto ponorky již měly i periskop od téhož vynálezce. Sloužily až do roku 1900. Další stát, jenž se začal o konstrukce ponorek velmi zajímat, byla Amerika. Zde prakticky uspěl konstruktér J. P. Holland. První ponorku od něho vláda koupila v roce 1900 a záhy objednala šest dalších.

Dalšími více či méně úspěšnými konstruktéry konce 19. a počátku 20. století byli Francouz C. Goubet, Američan S. Lake, Francouzi M. Laubeuf a M. Romazzoti a mnoho dalších. Způsobil to jednak vynález benzinového motoru, Körtingova motoru na petrolej a později i Dieselova motoru schopných účinně pohánět ponorku na hladině.

Na počátku dvacátého století měla v Evropě nejvíce ponorek Francie. Byly ale i přes svůj výhodný hydrodynamický tvar problematické z důvodu, že je na hladině poháněl parní stroj. Pro ponoření bylo nutné uhasit kotel a vyčistit jej, vypustit páru a teprve potom se mohla ponorka potopit. To trvalo přibližně 20 minut. V Rusku začal úspěšně pracovat inženýr Bubnov na ponorkách Karas a Kambala. Ty na hladině poháněl benzinový motor a pod hladinou akumulátory. Dlouhé byly 23,5 m, široké 4,25 m a posádku tvořilo 12 námořníků. Němci v roce 1904 postavili již celkem výkonnou ponorku U-8 dlouhou 40 m a poháněnou dvěma šestiválcovými motory Körting po 225k/169 kW. Dle ní se v podstatě stavěly ponorky i v Britanii a dalších státech. Při stavbě bylo běžné použití dvouplášťového trupu. V carském Rusku začali jako první na světě stavět minonosnou ponorku – KRAB. Již v období před 1. světovou válkou bylo hodně ponorek vybaveno vysílači a přijímači pro bezdrátovou telegrafii. Stožár antény se obvykle instaloval u velitelské věže. V té době již Němci zhotovili pro ponorky malý a kvalitní diesel. Ponorky té doby již také byly vybavovány zařízeními na čištění vzduchu i záchrannými bójemi, které v případě potopení signalizovaly místo, kde ponorka leží. Zkoušeny byly i záchranné obleky pro posádku. Také se podstatně vylepšily periskopy, z nichž nejkvalitnější vyráběla německá firma Goerz. Periskopy mají v té době ponorky již obvykle dva.

Záchranný prostředek pro ponorkáře

Ponorka FORELLE, 1903.

Konec 19. století sebou nese vážný zájem o vývoj použitelných podmořských plavidel. Většina přímořských států staví své první flotily ponorek. V měřítku tehdejších technických možností byly na dobré technické úrovni ponorky Britanie, Francie a Spojených států amerických. Základním problémem plavidel té doby byl stále ještě pohon tohoto typu lodí na hladině a pod hladinou. Britanie stavěla hlavně jednoplášťové ponorky dle projektů amerického konstruktéra Hollanda.

Francie stavěla své vlastní typy, velmi dobré po nautické stránce, ale s problematickým parním pohonem na hladině. Ve Spojených státech amerických se prosadili jako ponorkoví konstruktéři Holland a Lake. Všechny ponorky se tehdy vyznačovaly dlouhou dobou potřebnou k ponoru, nespolehlivostí motorů, poruchami hloubkových kormidel, nevhodně umístěnými torpédomety, zásobními torpédy skladovanými na palubě a velkým množstvím dalších větších i menších problémů. Němečtí konstruktéři se s loděmi tohoto druhu teprve seznamovali. Shromažďovali údaje, sbírali zkušenosti a zkoumali své možnosti. Začalo jim být také jasné, že ponorky na hladině nemohou být poháněny jako dosud za pomoci benzinového, petrolejového, parního nebo vzduchového motoru. Němci zahájili vývoj Dieselova motoru určeného speciálně pro ponorky.

Německé firmy rovněž provedly několik pokusných staveb ponorek. Jednou z nich byla i loď nazvaná FORELLE, kterou vyrobila firma Krupp.

V roce 1903 postavila známá německá firma Krupp z vlastní iniciativy, ve snaze zajistit si do budoucna výhodné vojenské zakázky, malou ponorku dle projektu španělského inženýra R. d Equevilley. Byla to první ponorka postavená v Německu.

Při zkouškách byly zjištěny závady, které si vynutily některé změny v její konstrukci. Po provedených konstrukčních změnách a úpravách představovala FORELLE malou poloexperimentální podmořskou loď s hladinovým výtlakem 17 tun, s pohonem elektromotorem o výkonu 65 k/46 kW, napájeným z akumulátorových baterií. Při hladinové plavbě dosahovala rychlosti 4,5 uzlu, při plavbě pod hladinou 3,5 uzlu. Když byly demontovány torpédomety umístěné na bocích trupu, dokázala FORELLE plout hladinovou rychlostí až 6 uzlů. Akční rádius při plavbě na hladině byl 20 nm a při plavbě pod hladinou 18 nm. V porovnání s výkony ponorek stavěných v té době ve světě byl výkon FORELLE několikanásobně nižší.

Ty již v té době běžně dosahovaly na hladině akčního dosahu 300 nm a pod hladinou 35 nm.

Po útoku Japonska na ruskou oblast Dálného východu, to jest na Port Arthur, Vladivostok a další části tohoto území, se podstatně zvýšil zájem vlády carského Ruska o nákup a dodávku ponorek z ciziny. Účelem případného nákupu ponorek v cizině bylo jejich nasazení k obraně napadených oblastí Dálného východu.

Ve Spojených státech se ruští zástupci nedohodli vzhledem k tomu, že za lodě Hollandovy konstrukce byla požadována částka 190 000 USD za kus. Ruští zástupci tedy jednali i v dalších zemích. Do Německa byl za účelem projednání nákupu ponorek pro Rusko vyslán námořní kapitán 2. stupně N. M. Beklemišev. Ten v rámci pověření podepsal s firmou Krupp v květnu 1904 smlouvu na stavbu a dodávku tří kusů ponorek typu E. Na základě této zakázky navrhl firmě Krupp, aby věnovala malou ponorku FORELLE ruské vládě jako dar. Kruppovi zástupci si byli vědomi výhodnosti ruské objednávky, a tak ochotně FORELLE Rusku darovali. Přihlédli i k tomu, že jako vývojový typ již svůj propagační účel splnila.

Připravili ji a naložili na železniční vagón a již 14. srpna 1904 byla na ruském území ve stanici Libava. Zde byla ruskými námořníky prakticky vyzkoušena. Protože ji na železniční přepravu nebylo nutné rozebírat ani odlehčovat, případně ji přepravovat na speciálním železničním přepravníku jako jiné ponorky, které v té době ruská vláda zakoupila nebo nechala postavit ve vlastních loděnicích, byla po naložení poslána rovnou na Dálný východ. Dne 29. září 1904 dorazila do Vladivostoku. Zde započala její okamžitá příprava k vojenskému nasazení.

Při přípravě se však zjistil zásadní problém. Pro ponorku FORELLE nebyla k dispozici torpéda. Ruské námořnictvo v té době používalo torpéda ráže 380 mm, typ 1898, a německá loděnice použila již moderních torpéd ráže 450 mm, používaných i u amerických ponorek typu Holland. Torpéda byla ihned objednána, ale přes četné urgence dorazila až 29. března 1905.

Bojové operace spojené s obranou Vladivostoku podnikala FORELLE i bez výzbroje. Často při nich spolupracovala s další ponorkou DELFIN, jež byla ruské výroby a kterou projektoval inženýr Bubnov.

DELFIN byl postaven prakticky ve stejné době, kdy Rusko obdrželo darem ponorku FORELLE. Byl rovněž dopraven po železnici do Vladivostoku. Stejným způsobem bylo v průběhu roku 1905 odesláno do Vladivostoku třináct dalších ponorek.

Všechny byly postupně uvedeny do bojového stavu. Dá se říci, že jen pouhá jejich přítomnost dokázala Japonce odvrátit od záměru zaútočit i na toto město a zdejší ruskou vojenskou a námořní základnu. Jako názorný příklad japonských obav z tohoto druhu zbraně lze uvést setkání japonských minonosek se zastaralou ruskou ponorkou konstruktéra Dževeckého v ústí řeky Amur. Po tomto setkání přestaly japonské lodě tuto oblast úplně navštěvovat a napadat. FORELLE byla po uvedení do bojového stavu začleněna do oddílu minonosek, které byly částí vladivostocké divize křižníků. Ponorky jako samostatná lodní třída byly v ruském námořnictvu zavedeny až v následujícím roce, v březnu 1906. I když v průběhu bojů nebyla jimi potopena žádná loď, celý svět pochopil jejich úlohu v budoucích válečných operacích. V době probíhající rusko-japonské války zakoupilo rovněž japonské námořnictvo pět ponorek typu Holland. Do válečných operací je ale Japonci nenasadili.

Po ukončení války zůstala ponorka FORELLE ve Vladivostoku nastálo. Brzy ale byla používána jen jako pohotovostní loď, na moře již nevyplouvala. Jako její pravděpodobné ukončení bojové služby u ruského válečného námořnictva lze předpokládat rok 1912.

Tehdy se pro Tichooceánské loďstvo stavěly nové ponorky ruského konstruktéra Bubnova. Jednalo se o typ BARS. Na památku ponorky FORELLE, byla jedna z nových opět tak nazvána.

Původní ponorka FORELLE byla ještě upravena na minonosnou. Tato rekonstrukce již nebyla ale dokončena. Ještě na konci občanské války operovala FORELLE ve Vladivostoku a potom je její osud velmi nejasný. Pravděpodobně byla prodána do Mandžuska, kde byla v roce 1921 rozebrána na šrot.

Pozn.: FORELLE znamená v němčině totéž co v ruštině FOREL, to jest PSTRUH.

Takticko-technická data ponorky FORELLE:

Výtlak

na hladině 17 t
pod hladinou 18

Délka

12,5 m

Šířka bez torpédometů

1,65 m

Výška trupu s věžičkou

2,4 m

Pohon

elektromotor 65 k/49 kW

Max. rychlost

na hladině 4,5 uzlu
na hladině bez torpédometů 6 uzlů
pod hladinou 3,5 uzlu

Max. hloubka ponoru

30 m

Plavební dosah

při plavbě na hlad. 30 nm
při plavbě pod hlad. 20 nm

Posádka

1 důstojník a 3 muži

FORELLE, 1903

Plán ponorky FORELLE, 1903

Ruská ponorka MINOGA, 1909.

Počátkem dvacátého století se začínají všechny námořní mocnosti zajímat o ponorky a možnosti jejich vojenského použití při obraně mořského pobřeží, pevností a útoku na nepřátelské lodě. Vyjímku nečinilo ani ruské námořnictvo. V Rusku se v té době začal prosazovat nadaný lodní inženýr I. G. Bubnov se svou konstrukční kanceláří. Zabýval se stavbou ponorek. MINOGA byla pro něj další z řady experimentálních ponorek, které již zkonstruoval a postavil pro ruské loďstvo. Při její konstrukci pokračoval v hledání nejvhodnějších vlastností a v ověřování nových stavebních prvků.

Práce na ní zahájil Bubnov v roce 1905. Kompletní projekt své nové ponorky předložil ke schválení admiralitě v roce 1906. Ta projekt projednala a schválila.

Autorským dozorem při realizaci stavby pověřila konstruktéra – I. G. Bubnova. Pod jeho vedením se začala v petrohradských loděnicích stavba nové ponorky. Byla nazvána MINOGA a určena pro zařazení do Baltského loďstva. Při stavbě této ponorky bylo použito několik konstrukčních novinek, se kterými se lze setkat na klasických dieselelektrických ponorkách dodnes. Jako první na světě byla vybavena dieselelektrickým pohonem. Použitím dieselových motorů byla odstraněna nevýhoda parního pohonu, používaného v té době například u francouzských ponorek, u kterých trvala příprava k ponoření přibližně 20 až 25 minut. Navíc zde zabíralo palivo velký prostor a byla zde další spousta problémů.

Dieselelektrický pohon odstranil u MINOGY i další nebezpečí – výbuch výparů z paliva, jak tomu hrozilo u lodí vybavených benzínovým motorem.

Nebylo zde nebezpečí předčasného prozrazení jako u ponorek vybavených motory poháněných petrolejem. Nad takovou lodí byl ve dne vidět vysoký sloup kouře a v noci vysoké plameny šlehající z výfuků motorů. Naftové motory pro MINOGU vyrobily v Rusku. Z historického hlediska to vlastně byly první dieselové motory s reverzním chodem použité na ponorce. Přes převodovku byly napojeny na lodní šrouby. Při stavbě použili na věž nízkomagnetickou ocel a na vlastní trup niklovou ocel. Lodní šrouby již měly stavitelné lopatky. Vše nové, použité při stavbě této ponorky a podstatně ovlivňující její konstrukci, se později nazývalo ruskou školou. Poznatky získané u MINOGY byly použity i německými konstruktéry ponorek, kteří je dokázali dovést v průběhu první světové války na vysoký stupeň dokonalosti. Dalším moderním prvkem použitým při stavbě MINOGY je dvouplášťová konstrukce trupu. Mezi pevný a lehký plášť byly vestavěny hlavní balastní nádrže. Překrytí pevného pláště tzv. lehkým pláštěm umožňovalo další zvýšení hloubky ponoru, podstatně zlepšovalo hydrodynamiku a zároveň snížilo možnost poškození vlastního pevného pláště trupu. I přes svou velmi moderní konstrukci nebyla ponorka MINOGA schopna plnomořské plavby. Její vážné provozní problémy způsobovala motorová a převodová část.

Tyto části trpěly již za stavby velmi častými sabotážemi a pokusy o poškození. Docházelo zde ale i k poruchám, které způsobovala velmi špatná kvalita zpracování. Původcem toho všeho byla průmyslová zaostalost a nízká úroveň vědomostí v Rusku. Při sabotážích byl do motorů a dalších mechanizmů sypán písek, vhazovány kusy skla nebo kovu. Při dokončování stavby v roce 1906 vznikl na ponorce požár. Ten poškodil akumulátorovou baterii tak, že bylo třeba objednat a vyrobit na zakázku novou. Těsně před předáním do služby 9. října 1909 byl v mechanizmech ponorky opět zjištěn nasypaný písek. Po provedených opravách, nutných k odstranění této sabotáže, byla v říjnu MINOGA zařazena do Mořských sil Baltského moře. Při zkušebních střelbách torpédy, uskutečněných v roce 1912, byla ponorka MINOGA vyhodnocena jako nejlepší. Po vstupu Ruska do bojů se účastnila první světové války v Baltském moři. Operačně byla nasazena při obraně Rižského zálivu. Její posádka zde velmi často prokázala velkou odvahu a vynalézavost při řešení bojových úkolů.

MINOGA se účastnila i ruské občanské války. V průběhu roku 1920 byla dopravena, spolu s ponorkami OKOUN, MAKRELA a KOSATKA do Kaspického moře. Svou pevninskou základnu měla v Baku. Zde byla používána až do porážky bělogvardějských a intervenčních vojsk a obsazení Adzerbajdžánu. V roce 1925 byla vyřazena z činné služby a rozebrána do šrotu.

Takticko-technická data ponorky MINOGA:

Výtlak

na hladině 123 t
pod hladinou 152

Délka

32,6 m

Šířka

2,75 m

Ponor

2,75 m

Pohon

na hladině ddva dieselovy motory po 120 k/90 kW
pod hladinou elektromotor 70 k/53 kW

Max. rychlost

na hladině 11 uzlů
pod hladinou 5 uzlů

Max. hloubka ponoru

30 m

Plavební dosah

při plavbě na hlad. 900 nm
při plavbě pod hlad. 25 nm

Posádka

22 mužů

Výzbroj

dva torpédomety pod hladinou 450 mm
kulomet 1 ks

MINOGA, 1909

Plán ponorky MINOGA, 1909