Viselec

Aj Wej-wej a jeho uvěznění

Barnaby Martin

65. pole
Praha 2013

© Barnaby Martin, 2013
© 65. pole, 2013

ISBN 978‒80‒87506‒34‒9 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒87506‒62‒2 (ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒87506‒63‒9 (ve formátu MOBI)

Mezi uprchlíky ve vesnici byla i dělnice z Berlína se dvěma malými dcerami. Hned na začátku nám řekla, že její manžel coby komunista strávil dlouhou dobu ve vězení a teď slouží někde v trestném vojenském praporu, pokud tedy ještě vůbec žije. A ona sama, dodala hrdě, má za sebou rovněž rok za mřížemi. A byla by tam nejspíš dodnes, kdyby věznice nebyly přeplněné a ona nebyla zapotřebí coby pracovní síla.

„Kvůli čemu vás ale zavřeli?“ zeptal jsem se. „No, kvůli určitým výrazům.“ (Urážela führera a různé symboly a instituce Třetí říše.) Pro mě to znamenalo okamžik prozření. Najednou jsem věděl, proč a jak se musím dát do práce. Ne z domýšlivosti, doufám, ale kvůli určitým výrazům…

Victor Klemperer, Jazyk Třetí říše

( I )

( 1 )

Psal se červenec 2011 a Aj Wej-wej se nacházel v domácím vězení v Pekingu. Zrovna ho propustili z vazby a měl zakázáno hovořit s novináři či jinými disidenty. Musel úřadům hlásit každý plánovaný pohyb, mimo domov ho na každém kroku hlídali agenti tajné policie. Takhle si svobodu určitě nepředstavoval, na druhou stranu to ale bylo – jak jsem časem sám zjistil – pořád mnohem lepší než předchozí pobyt za mřížemi.

Stejně jako tisíce jiných lidí po celém světě jsem sledoval videozáznam, na kterém si nejslavnější čínský umělec nervózně přidržuje kalhoty bez opasku poté, co ho policisté nešetrně vyklopili z auta před jeho vlastním domem. Vypadal ustrašeně, očividně se na něm projevil psychický otřes. Než se odšoural ocelovými dveřmi do dvora, zamumlal do kamery, že nesmí mluvit s novináři a že to snad lidé pochopí. V tu chvíli bylo zřejmé, že přes veškerou snahu čínské komunistické strany prezentovat zemi jako moderní a sebevědomou součást mezinárodního společenství se Čína stále nedokáže vyrovnat s vlastním disentem. Snahy o vylepšení zahraniční image státu byly i nadále jen „falešným úsměvem“, což byl termín, který sám Aj použil pro olympiádu v Pekingu. Pokud někdo překročil neviditelnou čáru mezi povoleným a zakázaným projevem, skončil jako dřív ve vězení bez ohledu na svůj věhlas či postavení. Aj Wej-wej byl pro spoustu lidí v Číně i v zahraničí jednou z mála osobností, které si troufly veřejně kritizovat státní orgány. Videozáznam tak pro mnohé představoval nesmírně tíživý a demoralizující zážitek.

Ještě před pár lety byl tenhle podivný člověk s medvědí vizáží západnímu světu prakticky neznámý. S plnovousem vypadal trochu jako starodávný mudrc, v řeči se často zajíkával a vytvářel složitá a poněkud nesrozumitelná umělecká díla. Ani v uměleckém světě se o něm ovšem mnoho nevědělo. Na první pohled by ho bylo možné považovat za moderního dadaistu, člověk si ale musel uvědomit, že jde o dadaismus provozovaný v režimu, který připomíná kombinaci Huxleyho románu Konec civilizace a Orwellovy dystopie 1984. A pak se ukázalo, že je Aj také politický aktivista a blogger, ovšem v prostředí, v němž aktivismus a psaní blogů často vede k fatálním následkům. V roce 2010 následovala instalace Slunečnicová semínka v Turbínové hale londýnské galerie Tate Modern, která Aj Wej-weje proslavila v celosvětovém měřítku. Najednou se o jeho nezvyklé objekty a instalace začala zajímat spousta lidí. Ukázalo se, že jeho hlavní doménou je alternativní a netradiční pohled na banální součásti každodenního života – mezi Ajovy objekty patřily židle a stoličky, které do sebe narážejí (Hrozny), mramorový nábytek, dveře nebo průmyslová kamera, stovky podivných kovových pláství narovnaných v řadách na podlaze, kruhově uspořádané pyramidy z jízdních kol, neolitické hrnce ponořené do barvy apod. Kromě toho měl na kontě i rozsáhlejší instalace, třeba práci nazvanou Pohádka. Ta vznikla pro výstavu Documenta 12 v roce 2007 a šlo vlastně o happening, během něhož 1001 Číňanů chodilo celý týden po ulicích v německém Kasselu. Dalším příkladem je Vzpomínání, znepokojivá freska na fasádě mnichovského Domu umění – součást Ajovy retrospektivní výstavy So Sorry (Je mi to tak líto) v roce 2009. Tvoří ji devět tisíc dětských batohů, které dohromady vytvářejí větu „Žila na této planetě šťastně sedm let“. Tu pronesla zoufalá truchlící matka jedné z dětských obětí zemětřesení v čínském Sečuánu (přesněji S’-čchuan – pozn. red.) v roce 2008. Při této katastrofě zahynuly v troskách nedbale postavených školních budov tisíce dětí.

Ajovo umění je vážné, ale občas také neuctivé. Vynalézavé a přitom obyčejné. Svým dotykem dokázal přeměnit banální každodennosti, takže se náhle ukázaly v novém a zcela originálním světle. Během třiceti let své práce dokázal Aj vytvořit povědomý polosvět, který nutil diváky nahlédnout známou skutečnost znovu a ukázal jim ji v dosud neznámé podobě.

Do prvních problémů s úřady se ovšem Aj nedostal pro své hrátky s jinou podobou každodenních skutečností. Trable začaly, když se jeho umění smísilo s naléhavými a jasnými výzvami k průhlednému a zodpovědnému chování vlády a ke svobodě vyjádření. Rozsah Ajových aktivit před uvězněním byl skutečně úctyhodný, mnohé z nich přitom s uměním vůbec nesouvisely. Občas zaměstnával přes patnáct set lidí, umění pro něj bylo jen jedním ze způsobů, jak dát vyniknout své energii a osobnosti. Výtvarná činnost, architektura, blogování, psaní knih, veřejné kampaně, to vše byly vlastně jen vedlejší účinky. Aj byl v té době především nezastavitelným demiurgem s radikálními názory a programem. Až do zatčení přitom o jeho nasazení a síle spousta lidí neměla ani tušení – na jeho důvtip a inteligenci se mnozí dívali jako na pouhé projevy hyperaktivní povahy, jako by byl Aj nějaký duchampovský klaun. Jenže pod tímto povrchem se skrývaly podstatně temnější odstíny. Aj Wej-wej se ve skutečnosti vydal na soukromé válečné tažení, jeho proklamovaným cílem je změnit Čínu. Podobně jako fúrie z řeckých mýtů se přitom považuje zároveň za dítě současného režimu a zároveň za jeho Nemesis.

Pár dnů po Ajově propuštění jsem volal různým známým v Pekingu. Nikdo z nich zatím s Ajem nemluvil. On sám všechny rozhovory odmítal v obavě z opětovného uvěznění pro porušení podmínek kauce – za žádnou cenu se nehodlal ocitnout zpátky za mřížemi. Zbývala mi jen jedna možnost – zvedl jsem telefon a vytočil jeho staré mobilní číslo. Předpokládal jsem, že ho policie nechala zrušit nebo že telefon zabavila, k mému překvapení se však Aj skutečně ozval. Hned jsem si všiml, že jeho hlas působí mnohem starším dojmem než při našem posledním rozhovoru zhruba měsíc před zatčením, navíc hovořil mnohem pomaleji. A pomyslel jsem si: „Tak ho přece zlomili.“ Když jsem se ho ale zeptal, jaké to bylo ve vězení, okamžitě se do jeho hlasu vrátila známá otevřenost a horlivost. „Přijeďte na návštěvu, všechno si to povíme.“ Souhlasil jsem, ale bylo mi jasné, že má napíchnutý telefon i e-mail, takže jsem si raději nechal pro sebe, kdy přesně se chystám přijet.

Během první poloviny roku 2011 se atmosféra v disidentské komunitě v Pekingu i mimo něj, tedy v prostředí lidí, kteří se nebáli kritizovat čínskou vládu, výrazně změnila. Předchozí nadšení a vzrušení vystřídal strach a záchvaty stihomamu. Arabské jaro bylo v plném proudu, autoritativní režimy po celém Blízkém východě zoufale bojovaly o udržení. V únoru 2011 padly vlády v Egyptě a Jemenu, revolucionáři pluli na vítězné vlně. Šéfům čínské komunistické strany události jistě nepříjemně připomínaly atmosféru v dubnu 1989, kdy se v Polsku začala dostávat k moci Solidarita Lecha Walesy a to předznamenalo lavinovité zhroucení celého východního bloku. Čínští studenti poté vyšli na Náměstí nebeského klidu (Tchien-an-men) s transparenty, jimiž vyjadřovali podporu svým bratrům a sestrám v sovětských satelitech. Wu-er Kchaj-si, patrně nejcharismatičtější ze studentských vůdců roku 1989, tehdy dokonce poněkud vychloubačně prohlásil, že je „lepší než Lech Walesa“.

V únoru 2011 se čínská vláda rozhodla k akci a desítky disidentů a aktivistů za lidská práva se ocitly v policejních celách. Čekalo je bití, mučení a opakované výslechy, jejich nucená přiznání natáčeli policisté na video. Někteří z nich strávili v cele jen pár dnů, jiní skončili v převýchovných táborech nebo prostě zmizeli. Ani teď, když tohle píšu, nemají jejich blízcí nejmenší tušení, kde zatčení vlastně jsou. Při zatýkání mnohým z nich nasadili neprůhledné kápě, často je policisté pozorovali čtyřiadvacet hodin denně. Po propuštění našli někteří z příbuzných zatčených disidentů dostatek odvahy a souhlasili s rozhovorem pro britský list The Guardian. Díky tomu víme, že zatčení po návratu trpěli poruchami spánku, ztrátou paměti i traumatickými symptomy.

Čínská vláda pojala zatýkání jako preventivní úder. Demonstrace na Náměstí nebeského klidu a následný masakr 4. června 1989 mají na vládní postoje a akce i po letech zjevně stále velký vliv. Tehdy vše začalo zcela poklidně, jako tichá spontánní smuteční akce za oblíbeného reformního politika Chu Jao-panga, který zemřel 11. dubna toho roku. Velmi záhy ale události nabraly úplně jiný spád. Studenti nejprve volali po pokračování reforem, a když viděli, že vláda nic nedělá a veřejnost včetně pekingských dělníků demonstrace podporuje, začali jmenovitě ostouzet jednotlivé členy politbyra. Pro studentské vůdce (k nejvýraznějším patřili Wu-er Kchaj-si, Wang Tan nebo Čchaj Lin) se Náměstí nebeského klidu stalo platformou, z níž oslovovali nejen Čínu, ale rovnou celý svět. Čao C’-jang, tehdejší generální tajemník komunistické strany, prosazoval zdrženlivý postoj, studenti podle něj dávali jen průchod vlasteneckému cítění. Naproti tomu vůdce konzervativní frakce Li Peng nabádal k silovému řešení. Rozhodnutí spočívalo v rukou nejvyššího vůdce Teng Siao-pchinga, muže, jenž se do té doby aktivně účastnil téměř všech důležitých událostí v bouřlivé čínské postimperiální historii.

Teng se narodil v roce 1904, spousta jeho přátel a spolupracovníků zahynula v bojích s nacionalisty a Japonci. V letech 1934‒35 se po boku Mao Ce-tunga zúčastnil pověstného Dlouhého pochodu, legendárního milníku v dějinách čínské komunistické strany. Šlo o rok trvající vojenský ústup, který přežilo jen nějakých osm tisíc z původních osmdesáti tisíc mužů. Vojenská tažení zažil zblízka na vysoké úrovni coby politický tajemník Druhé polní armády během největší konvenční bitvy v dějinách lidstva, tedy během operace Chuaj-chaj v letech 1948‒49, jíž se přezdívá „čínský Stalingrad“. O jejím rozsahu vypovídá fakt, že během ní zahynulo více než půl milionu nacionalistických bojovníků. Posléze se Teng stal svědkem katastrofálního pokusu o tzv. Velký skok a následného hladomoru, jemuž padlo za oběť přinejmenším třicet milionů lidí (některé údaje uvádějí až 45 milionů). Mao ho třikrát zbavil vedoucího postavení, strana ho však pokaždé povolala zpět mezi špičky čínské politiky. Celý život ho provázely boje a násilí, které vyvrcholily v kanibalském šílenství pověstné „kulturní revoluce“. Během ní byl jeho vlastní syn vyhozen z okna své studentské koleje a zbytek života strávil na invalidním vozíku. Naprostou anarchii prvních let kulturní revoluce ukončila intervence Lidové armády, následky ale doznívaly až do smrti Maa a Čou En-laje. Tehdy nechal Maův vybraný následník Chua Kuo-feng uvěznit a odsoudit tzv. Gang čtyř a Teng nastoupil cestu na samotný vrchol mocenské pyramidy. Jinými slovy zažil v životě prakticky vše – zvěrstva, propady i těžce vybojovaný úspěch. A 4. června 1989 dospěl k názoru, že nenechá skupinu studentů zatlačit celou zemi zpět do minulosti. Rozhodl se proti demonstrantům zakročit vojensky a důvody jeho rozhodnutí jsou dodnes základem nepsané „společenské smlouvy“ mezi komunistickou stranou a veřejností. Tehdy argumentoval stylem: Samozřejmě chceme budovat socialistickou demokracii, ale to se nedá uspěchat a už vůbec k tomu nepotřebujeme všechny ty západní vymoženosti. Kdyby teď měla miliarda lidí volit z různých stran, došlo by k chaosu a mohla by se opakovat stejně ničivá občanská válka jako za kulturní revoluce. Demokracie je tedy i nadále naším cílem, ale bez národní stability k ní nikdy nedospějeme.

Proč však musel skončit ve vězení Aj Wej-wej? Pro pozorovatele zvenčí, především pro obyvatele západních zemí, kteří ho znali jen jako konceptuálního umělce, bylo jeho uvěznění nepochopitelné, málem bizarní. Vlna zatýkání aktivistů za lidská práva a právníků rozhodně nikoho nepotěšila, dala se ale předvídat. Lidé tohoto typu jsou v represivních režimech obvyklým cílem. Proč se však úřady rozhodly zakročit proti umělci, který právě v londýnské Tate Modern vystavoval sto milionů ručně malovaných slunečnicových semínek? Že by čínská komunistická strana natolik sofistikovaně uvažovala o kořenech disentu? Mohly úřady pochopit hluboce subverzivní povahu Ajova dadaistického uměleckého stylu a dát ji do souvislosti s faktem, že revoluce v estetice v dějinách tradičně předznamenávají revoluce společenské? Došlo jim snad, že způsob, jakým umělci ztvárňují realitu, nevyhnutelně mění vnímání i chování obyčejných lidí? Možná je to ale všechno mnohem jednodušší. Aj Wej-wej vládu hlasitě a neúnavně kritizoval a na Twitteru i čínských sociálních sítích jeho slova hltala obrovská spousta lidí. Tahle kombinace se komunistické vládě rozhodně líbit nemohla.

Ať už úřady k Ajově zatčení vedly jakékoli důvody, cítil jsem, že jeho zážitky s čínskou tajnou policií mohou vrhnout zajímavé světlo na současné psychologické rozpoložení samotné komunistické strany Číny.

Aj se ovšem ihned po propuštění ocitl v izolaci. Nejenže se sám rozhodl mlčet, ale nevyhledávali ho ani mnozí ze zahraničních novinářů akreditovaných v Pekingu. Bránil jim v tom jednoduchý důvod – strach, že by mohli přijít o svá pracovní víza. Jiní ho kontaktovali, ale jak už bylo řečeno, Aj všechny rozhovory odmítal v obavě z porušení podmínek kauce a následného opětovného uvěznění. První podrobnosti o jeho zážitcích se tedy v zahraničních médiích začaly objevovat až v září. Místní novináři se v Ajově záležitosti rozhodně nijak neangažovali, značnou nervozitu projevovali i mnozí zahraniční obchodníci s uměním. Najednou nechtěli být spojováni s mužem, který se stal vyvržencem ve své vlastní zemi. Když si člověk vybuduje úspěšné profesionální postavení coby odborník na Čínu nebo čínskou kulturu, často se mu nechce riskovat kariéru. Tím rozhodně nechci říci, že by mnozí členové umělecké komunity Aj Wej-weje a uměleckou svobodu obecně nepodporovali, naopak. Museli být ale velmi opatrní a snažit se svou podporu dát najevo pokud možno nenápadně. Pro toho, kdo žije v Číně, je přímá hlasitá podpora uvězněných disidentů často hodně nebezpečná – je velmi jednoduché ocitnout se také za mřížemi.

Proč jsem se ho tedy vůbec rozhodl navštívit já? Za prvé proto, že moje novinářská kariéra nezávisí na působení v Číně, takže se tolik nemusím obávat sankcí od tamních úřadů. Za druhé mi bylo jasné, že se teď Ajovi bude spousta lidí vyhýbat širokým obloukem, a chtěl jsem se ujistit, že je v pořádku. Mohl jsem s ním udělat rozhovor nebo napsat článek do novin, a tím o jeho kauze informovat veřejnost, což jiní nemohli. A za třetí mě jeho příběh prostě zajímal – už nějakou dobu jsem si pohrával s myšlenkami na sepsání knihy o moderní Číně, v níž by Aj a jeho životní peripetie hrály velmi důležitou roli. Jeho život a život jeho otce Aj Čchinga, jednoho z nejslavnějších čínských básníků dvacátého století, je totiž natolik spjatý s významnými osobnostmi a událostmi moderní čínské historie, že životopis obou mužů působí málem jako procházka nejdůležitějšími milníky postimperiální éry. Kromě toho je Aj Wej-wej vzácným případem Číňana, jehož jméno zná i většina světové veřejnosti, zajímá se o něj a zpravidla ho i podporuje. Schválně se zeptejte ve svém okolí na jména tří žijících Číňanů – Aj mezi nimi pravděpodobně nebude chybět. Takových lidí v současné době mnoho není. Obecně toho svět o Číně mnoho neví, pokud pomineme jedince, kteří v Říši středu nějakou dobu pobývali nebo studovali čínštinu na univerzitě. Původně jsem tedy měl v plánu projít oněmi ocelovými dveřmi do Aj Wej-wejova dvora mimo jiné i proto, abych se dozvěděl víc o samotné Číně.

Konec ukázky

Více o knize

www.65pole.cz/clanky/117-viselec-aj-wej-wej-a-jeho-uvezneni

Poznámka překladatele:

V knize je použita česká transkripce čínštiny podle pravidel Orientálního ústavu AV ČR. Při přepisu mi pomohly především webové stránky Čínsky.cz.

Viselec

Aj Wej-wej a jeho uvěznění

Barnaby Martin

Z anglického originálu Hanging Man: The Arrest of Ai Weiwei (London: Faber and Faber, 2013) přeložil Rani Tolimat

Redakce Vendula Kadlečková

Odborná spolupráce Emma Pecháčková

Podle sazby studia Lacerta e-knihu vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

Vydalo nakladatelství 65. pole

Tomáš Brandejs, Koněvova 121, 130 00 Praha 3

roku 2013 v Praze jako svou 34. publikaci

První vydání

ISBN 978‒80‒87506‒34‒9 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒87506‒62‒2 (ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒87506‒63‒9 (ve formátu MOBI)

www.65pole.cz