Obsah

NOČNÍ HODOKVAS

ČLOVĚK PROTI ČLOVĚKU

OKO ALLAHOVO

LEGENDA O PRAVDĚ

EDIČNÍ POZNÁMKA

RUDYARD KIPLING A SVOBODNÉ ZEDNÁŘSTVÍ

ilustrace © Kameel Machart, 2014

ISBN 978-80-87938-09-6 (ePUB) / ISBN 978-80-87938-08-9 (MOBI)

NOČNÍ HODOKVAS

Nad kameníky svými, když kvádry tesali,

král Šalamoun kdys stanul a děl: „Až přijde čas,

chci byste česnek, chléb a víno schystali,

u stupňů trůnu budem slavit hodokvas.

Pak nikdo z bratří nesmí, že nepřijde, mi říct,

a přijde jako zednář, nic méně a nic víc.

Vyšlete rychlou šalupu do Tyra Hiramovi,

který tam pro nás nádherné dříví kácí,

a rcete, že ho vidět chcem zas pod vlastními krovy,

že bratři z blízka, z daleka se k hodu domů vrací,

a že se tuze těšíme zřít jejich drahou líc,

že přijdou jako zednáři, nic méně a nic víc.

I Hiramovi Abifu doneste tyto zvěsti,

jenž znamenitým mistrem je všech našich rudných hutí,

že já i bratři toužíme už po tom velkém štěstí,

kdy mezi námi zasedne a pohoduje s chutí

Nechť vezme úbor Bozrahův, neb ranní šat — víc nic.

A přijde jako zednář k nám, nic méně a nic víc.

Bůh pevné místo vykázal jak štěpům, tak i pláním,

dal fíku, cedru, yzopu i trní v světě podíl

a proto člověk k bližnímu neshlížej s pohrdáním,

když nikdo býti nemůže tím, čím se nenarodil.

A pokud o náš běží chrám, vyznávám z plných plic,

že svobodní jsme zednáři, nic méně a nic víc.“

Jak Šalamoun král nařídil, tak vykonáno bylo,

i byli mistři kladiva i širočiny tady,

i těch, kdož v dolech sidonských konají svoje dílo,

i vyšších stupňů velmožů tu byly celé řady.

A všichni k hodu zasedli a rozjasnili líc,

vždyť sešli se jak zednáři, nic méně a nic víc.

Kamenný lom je žhavější než Hiramovy hutě,

před bičem útrap není tu nižádný člověk jist,

na Libanonu ve slujích sníh s větry řádí krutě,

a na pobřežích u Jaffy slyšíš jen větrů svist.

Však jednou za čas přinese sem posel králův vzkaz:

„Ó, bratři, zapomeňte běd a hlavy vztyčte zas!

Vy bratři chudých žebráků i králů přátelé,

vy druzi knížat, útrap všech zabuďte vesele!

Vy zednáři jste, útrap všech zabuďte vesele!“

ČLOVĚK PROTI ČLOVĚKU

Stínu Mirzy Mirkhonda s prosbou,

aby mi odpustil.

Vypráví Abu Ali Jafir Bin Jakub-ul-Isfahani (Bůh nejlépe ví, jak to vskutku bylo), že dobrotivý Bůh, když se rozhodl ve své nevyzpytatelné vůli stvořit vynikajícího svého zástupce (Adama), vyslal, jak známo, věrného a osvědčeného archanděla Jibraila, aby sebral na Zemi hlínu, jíl a písek, různě zbarvené a různých vlastností, jak toho bylo zapotřebí k podstatě těla našeho neposkvrněného praotce. Když však sestoupil Jibrail, jak mu bylo poručeno, dolů na Zemi a vztáhl ruku, aby sebral, co mu bylo nařízeno, zachvěla se Země, vypukla v nářek a počala ho snažně prosit. Jibrail však pravil: „Zůstaň klidná a raduj se, neboť chce On z tebe stvořit nejušlechtilejší stvoření, jež bylo kdy na světě – totiž dědice a nositele panství nad tebou po všechny věky.“ Země odpověděla: „Zapřísahám tě, upusť od svého úmyslu, aby později nestihlo neštěstí a zatracení toho, kdo má být ze mne stvořen, a aby nepadly důsledky tohoto neštěstí na mou hlavu. Nemám moci, abych se protivila vůli Nejvyššího, ale dovolávám se před tebou ochrany Alláhovy.“ Jibraila dojal nářek a malomyslnost Země a vrátil se do vstupní síně věčné blaženosti s prázdnýma rukama.

Pak sestoupil podle vůle Nejvyššího na zemi spravedlivý a přísný archanděl Michael, a když vyslechl pokorné prosby Země, i on se vrátil s prázdnýma rukama. Nakonec byl vyslán archanděl Azrael. Země se znovu dovolávala Boha a vzkřikla hlasem velikým, on však vztáhl ruku k jejím ňadrům a vyrval z nich jílu a písku, kolik bylo třeba.

Když se vrátil do nebe, byl tázán, zda se Země zase dovolávala ochrany Alláhovy, nebo nikoliv. Azrael řekl: „Ano.“ I bylo mu odpověděno: „Jestliže hledala útočiště u mne, proč jsi ji neušetřil?“ Azrael odpověděl: „Poslušnost (Tebe) je nad soustrast (s ní).“ I bylo mu odpověděno: „Odstup ode mne! Budeš od této chvíle andělem smrti a odlučovati budeš duše lidí od jejich těl.“ Azrael vypukl v pláč a pravil: „Všichni lidé mne budou nenávidět.“ I bylo mu odpověděno: „Řekl jsi sám, že poslušnost je nad soustrast. Promíchej jíl a písek a polož je mezi Tayifem a Mekkou, aby směs vyschla, než se naplní dnové.“

Odešel tedy Azrael a učinil, jak mu bylo poručeno. Ve spěchu si však nevšiml, že vyrval ze Země s jílem i kameny, které byly s jílem v neustálém sváru již od stvoření světa. Ani je nevybral a nepoložil stranou.

V návalu smutku, že má být rozsévačem smrti, vmísily se jeho slzy do směsi. Tím se stala látka pro Adamovo tělo nesourodou a nejednotnou, byla prolnuta vřelými krůpějemi a v rozporu sama se sebou ještě dříve, než nastala příčina k sváru.

Směs ležela pak po čtyřicet roků mezi Tayifou a Mekkou, aby vyschla. Po všechen ten čas pronikalo ji milosrdenství Všemohoucího, který kynul dešťům, aby ji orosily požehnáním a milostí a všemi dobrými vlastnostmi k ozdobě budoucího pokolení. V této době, jak se vypráví, vznášeli se nad směsí také andělé a mezi nimi Eblis, jenž byl zván Zatracený. Ten udeřil do směsi na vyvolené stvoření, když se tam sušila, a ozval se dutý zvuk. Eblis si prohlédl směs důkladněji, a když zjistil, že je nesourodá, nejednotná a proniknutá hořkými slzami, pravil: „Nepochybuji, že nabudu nad tím záhy moci, a bude velmi snadné, abych to uvedl v záhubu.“ (I tohle předvídal Věčný ve své vševědoucnosti.)

Když se naplnily dnové a měl být podřízen vůli člověka řetěz příčin a důsledků, jeho rozumu svěřena číše jeho přání a úmyslů a schránka jeho těla měla být rozjasněna dechem života, přivedl archanděl Jibrail na rozkaz Všemohoucího duši k tomuto tělu. Ale čistá a něžná duše vzpírala se z počátku vstoupit do špinavého a nesourodého jílu a pravila: „Obávám se toho, co býti má.“ Když to zvolala podruhé, nařídil jí Hlas: „Vstup tam proti své vůli a proti své vůli jednou pak odejdi.“ Pak teprve vstoupila duše do hmoty. A když podstoupila duše tato krajní muka, ozval se Hlas: „Větší, nežli můj hněv, je můj soucit.“ Vypráví se, že to byla první slova, která náš milý praotec uslyšel.

Později vznikla řízením vůle Nevyzpytatelného v Adamovi touha po společnici, důvěrnici a přítelkyni v zahradách Edenu. Vypráví se, že se obrátil o radu nejdříve k Zemi, z níž vytvořeno bylo jeho tělo. Země mu řekla: „Ustaň. Není na tom dosti, že má již jeden nade mnou panovat?“ Adam odpověděl: „Je jen Jeden, jenž je Jediný na zemi i na nebi. Všechna stvoření byla stvořena v páru a směřují k sjednocení a duši moji, která mi nebyla dána od tebe, zachvátila nevýslovná touha.“ I řekla Země: „Setrvej ve své nevinnosti, a vrať tak svoje tělo, které jsem ti nedobrovolně poskytla, mně, své matce.“ Adam řekl: „Nemám matky. Na koho se mám obrátit?“

Vtom se objevil Eblis, zvaný Zatracený. Dlouho již vymýšlel neblahý úskok a záštiplný plán proti našemu milému praotci. Toužil totiž po tom, aby ho zničil, a snažil se všemožně, aby nalezl k tomu příčinu a příležitost. Přistoupil nejdříve se svou mrzkou řečí k pávu mezi ptáky v zahradě Edenu a pravil: „Cítím velké přátelství k tobě pro tvoji krásu. Vstup do Zahrady je mi však zakázán, nikoliv mojí vinou. Skryj mne mezi peřím svého chvostu, abych tam mohl vstoupit a zbožňovat vás oba, tebe i Adama, tvého pána a velitele.“ Páv odpověděl: „Nevstoupíš tam mým úskokem, aby pak nebyl vynesen rozsudek nad mojí krásou a nádherou. V Ráji je však had odporného vzhledu, který tě tam rád dopraví.“ Páv zavolal pak hada k branám Ráje, a když se spolu dohodli a vymyslili zlomyslnou lest, schoval se Eblis hadovi pod jazyk, a dostal se tak mřížemi do ráje. Kořil se pak Adamovi a neustával mu radit, aby si vyžádal družku a důvěrnou přítelkyni, aby se jeho rozkoš zvětšila a aby byla zajištěna dědičná posloupnost jeho vlády nad Zemí. Předvídal, že mnoho z potomků Adamových připadne jemu. Prosil tedy Adam denně pokorně o tuto milost. Tu mu pravil Hlas: „Jak víš, zda ti přinese splnění tvé prosby požehnání, nebo zatracení?“ I odpověděl Adam: „Nevím to, ale přece chci se toho odvážiti.“

Jak se povídá, upadl pak Adam ve spánek, a když se probudil, spatřil naši paní Evu (budiž jí za to údělem soucit a odpuštění). Adam jí řekl: „Ó paní má a světlo mého žití, kdo jsi?“ Eva mu odpověděla: „Ó veliteli a pane můj a nejvyšší moje štěstí, kdo jsi ty?“ Adam pravil: „Zajisté jsem tvůj.“ Eva odpověděla: „Zajisté jsem tvá.“ Od té chvíle přestali se dále vyptávati, sdružili se a stali se jedno tělo, jedna duše a jejich štěstí bylo dokonalé, nekonečné, nesrovnatelné, nepředstavitelné.

Potom, jak se vypráví, připojil se k nim tajně v ráji Eblis a současně s ním i páv. Tropili žerty a šprýmy pro našeho pána Adama a pro jeho paní Evu, dávali jim hádanky a nalézali vhodnou příležitost, aby jim malovali straky na vrbě a vodili je za nos. Jedenkrát, když bylo jejich štěstí největší, jejich radost nezměrná a jejich spokojenost dosáhla nejvyššího stupně, pravil Eblis: „Ó pane můj, a ty, moje paní, jmenujte nám nějakou věc nebo příklad, který je mimo hranice možnosti.“ Odpověděl Adam: „To je snadné. Je mimo hranice možnosti, aby přestalo slunce na obloze svítit a aby vyschly v Ráji řeky.“ Souhlasili s tím a dali se do smíchu. Nato pravil páv: „Jmenuj nám nyní i ty, paní naše, něco veselého, co jest právě tak nemožné a nepochopitelné jako věc, kterou nám řekl tvůj pán.“ Odpověděla na to naše paní Eva: „Ještě nemožnější je, aby můj pán se někdy jinak na mne díval, než jak až dosud na mne pohlíží.“ Když se tomu do sytosti nasmáli, dodala: „Nuže, služebníci naši, řekněte nám nyní i vy něco, co by bylo ještě mnohem nemožnější a nepochopitelnější než to, co jsem uvedla já.“ Tu pravil páv: „Ó Evo, paní naše, není nic nemožnějšího a nepochopitelnějšího než to, co jsi uvedla, leč že bys i ty se mohla jinak dívat na svého pána, než jak jsi až dosud na něho pohlížela.“ Nato řekl Eblis: „Není nic, ó paní má, co by překonávalo nemožností, nepochopitelností a nevěrohodností to, co ty jsi vyřkla, leč že byste se navzájem znepřátelili.“ A všichni čtyři v Ráji dali se tomu do smíchu.

Když však páv odešel a zdálo se, že je i Eblis pryč, pravila naše paní Eva Adamovi: „Pane můj a vůdce mojí duše, jak je možno, že znal Eblis naše obavy?“ Adam odpověděl: „Které obavy, ó paní má?“ I odvětila Eva: „Obavy, které jsou již od počátku v našem srdci, že bychom se mohli navzájem znepřátelit.“ Tu sklonil se náš milý praotec na její ňadra a řekl: „Ó družko mého srdce, i ve mně sídlila tato obava již od počátku. Jak jsi to však mohla vědět?“ Eva odvětila: „Protože jsem z tvého těla a z tvé duše. Co učiníme?“

Když pak vyšel měsíc, přišli k zapovězenému stromu. Ležel pod ním Eblis a spal. Vesele se však probudil a pravil: „Ó veliteli můj a paní má, tohle je strom života. Ochutná-li kdo z jeho plodů, zaručí tím člověčenstvu věčné štěstí a nezmění se nic v srdci těch, kteří z něho jedli.“

Tu vztáhla Eva ruku po ovoci, ale Adam jí řekl: „Je to zapovězeno. Pojďme.“ Eva odpověděla: „Ó pane můj a záštito má, ať to padne na moji hlavu a po mně na hlavu mých dcer. Chci nejdříve ochutnati ovoce z tohoto stromu a stihne-li mne neštěstí, přimluv se za mne, anebo jez raději se mnou, aby bylo nám společným údělem věčné blaho.“

Nato pojedla z ovoce a dala i jemu ochutnati. Vtom zmizela kolem nich všechna nádhera ráje a oba shledali, že jsou nazí a zmocnil se jich stud a lítost. Pak obvinil Adam, jak se vypráví, Evu u trůnu Všudypřítomného. Ale naše paní Eva (začež jí budiž milost a odpuštění) vzala všechnu vinu na sebe za to, co se stalo.

Když dostal had i páv každý svůj díl za zlomyslný úskok (neboť potrestání Eblise bylo odloženo), byl vynesen nad Adamem a Evou boží rozsudek a byli vyhnáni z ráje těmito slovy: „Odejděte odtud a buďte si nepřáteli.“ Adam řekl: „Slyšel jsem však, že je tvůj soucit větší, nežli tvůj hněv.“ I odpověděl mu Hlas: „Řekl jsem. Místo všeho zatracení platiž tento rozsudek.“ Odešli tedy a brány zahrady Edenu se zavřely za nimi.

Dále zaznamenávají ti, kteří řadí k sobě slova jako perly a vyprávějí o minulých věcech: Když náš výtečný praotec Adam a jeho úctyhodná manželka Eva byli takto z ráje vyhnáni, nastal prý nářek v zahradě Edenu mezi zvířaty, o něž Adam pečoval a s nimiž se paní Eva mazlila. Jediný krtek zůstal tím nedotčen, neboť je mu vrozeno rýti v půdě a vyhýbati se slunečnímu světlu. Byl od přirozenosti zlomyslný a zjevem nevzhledný, ale vůle Všemohoucího (jehož jméno budiž pochváleno), dala mu oči, jimiž viděl do dálky ve slunci i ve tmě.

Když slyšel krtek boží rozkaz, že mají být vyhnáni z ráje, pomyslil si ve své nečisté mysli, že by mohl tajným pozorováním a skrytým špehováním nabýti užitku a povýšení. Následoval tedy, hrabaje v zemi, našeho praotce a jeho vznešenou manželku a pozoroval oba v jejich bídě, v jejich ponížení a v jejich neštěstí. A zatím byla zahrada Edenu bez něho.

Když je dosti dlouho pozoroval a byl si svou věcí jist, vrátil se rychle, hrabaje v zemi, a volal na stráže u bran Ráje: „Otevřte! Přináším spolehlivé a hrozné zprávy.“ Byl tedy vpuštěn do ráje a zůstal tam klidně ležet až do večera. Pak pravil: „Mohou ti zatracenci nějakým způsobem uniknouti rozsudku?“ I bylo mu odpověděno: „Nijakým způsobem nemohou mu uniknout, ani se mu vyhnout.“ Na to řekl krtek: „Viděl jsem, že mu unikli.“ Ozvala se odpověď: „Řekni, co jsi viděl.“ I odpověděl krtek: „Dvojice, která má žíti ve vzájemném nepřátelství, odpadla od Tebe a odpírá Tě uctívati a Tobě se klaněti. Také není mezi nimi nijakého nepřátelství, naopak žijí spolu v dokonalém štěstí, a nedosti na tom, zvolili si nového boha.“ I odpověděl mu Hlas: „Popiš, jak vypadá ten bůh?“ Krtek odvětil: „Jejich bůh je docela malý, jemně zarůžověle zbarvený, nahý, buclatý a usmívá se. Ustlali mu na pažitu, naplnili mu ruce kvítím, zbožňují ho a netouží po větším štěstí.“ Ozvala se odpověď: „Řekni jméno toho boha.“ I pravil krtek: „Jeho jméno jest Quabil (Kain) a dosvědčuji, že jsem viděl na svoje oči, že je to jejich bůh, jejich sjednotitel a jejich utěšitel.“ Bylo mu odpověděno: „Proč jsi přišel k nám?“ Krtek řekl: „Z píle a horlivosti, aby se mi dostalo vyznamenání a v naději na odměnu.“ I pravil mu Hlas: „Tak tedy používáš očí, které jsme ti dali?“ Odpověděl krtek: „Udělal jsem to tak, jak jsem mohl nejlépe.“ I ozval se Hlas: „Toho nepotřebuji. Nezvětšil jsi jejich trest, nýbrž svůj. Od nynějška zakalí se ti oči, ať jsi na zemi nebo pod zemí. Není dobře špehovati boží stvoření, jemuž jsou dovoleny úlevy.“ I zakalily se krtkovi oči a zakrněly mu a až do dnešního dne je jeho osud žalostný, ať na zemi nebo pod zemí.

Ale dvojici, Adamovi a Evě, byla poskytnuta úleva, až dorostli Habil a Quabil a jejich sestry Labuda a Aqlemia. Tu přišel z kamenitého Kabulu k zástupci Nejvyššího a k jeho manželce páv, jemuž vděčil proklatý Eblis, že se dostal tajně do zahrady Edenu. Laskavě ho přivítali a měl podíl na všem, co podnikali a o čem přemýšleli. A on se jim odvděčoval obojetnými řečmi a podlými radami, že se dívali na rajské rozkoše, o něž přišli, s domýšlivostí a vzpomínali na ně se zatvrzelostí.

Tu ozval se Hlas, který pravil věrnému archandělu Jibrailovi: „Jdi a sleduj bedlivě tuto dvojici a bude-li třeba, rozestři nad nimi štít své dobroty. Neboť byť jsme je i na okamžik postoupili Eblisovi, nemají přece jen upadnout do nenávratné zkázy.“ Následoval tedy Jibrail našeho prvotního zástupce a paní Evu – jíž budiž dána milost a odpuštění – a dával na ně pozor všude, kam přišli na své pouti světem. Nikdy však neslyšel, že by naříkali pro svoje hříchy.

Vypráví se, že byli nepřetržitě sto let vlivem páva pod neblahou vládou zatvrzelého Eblise, který čarodějnou mocí hromadil kolem nich obětní dary potravin, nápojů a nádherných rouch k velkému jejich potěšení a denně k nim docházel, aby je uctíval jako bohy. (Také tohle bylo předurčeno vůlí Nevyzpytatelného.) Později zestárli a oči se jim zakalily, jejich mysl potemněla a úsměv jim vymizel se rtů. Když pozoroval výtečný archanděl Jibrail, že se přestali smát, vrátil se mezi služebníky Páně a zvolal: „Tvoje tvory, které hlídám, stihlo největší neštěstí! Z obličejů vymizel jim úsměv a nemají nyní žádnou výhodu před velbloudem a dobytčetem.“ I bylo mu odpověděno: „Tak to bylo předem určeno. Bdi nad nimi dále.“

Když uplynulo dalších sto let, přišel Eblis – jehož osud je zpečetěn – k Adamovi, aby se mu klaněl, jak činíval, a pravil: „Ó pane můj, můj příznivče a učiteli dobra i zla, koho jsi kdy spatřil na celém světě, kdo by byl moudřejší a dokonalejší, nežli jsi ty?“ Adam odpověděl: „Nikdy jsem nepoznal takového tvora.“ I otázal se Eblis: „Mohl sis kdy takového tvora představit?“ Adam odvětil: „Mohl jsem si ho představit jen ve snu.“ Na to odpověděl Eblis: „Nedbej snů. Vznikají z nadbytku potravy. Vztáhni ruku svou a zmocni se světa, který jsi stvořil.“ I zmocnil se tedy Adam hor, které srovnal se zemí, řek, jež odvedl z jejich řečišť, světel nebeských i ohňů podzemních a donutil je, aby mu sloužily a pracovaly pro něho. Vše nazval na věky vlastnictvím svým a svých dětí. Pak se ho otázal Eblis: „Ó udržovateli můj a koruno mé víry, kdo ti dal tyto prospěšné věci?“ Adam odpověděl: „Můj duch a má ruka si je opatřila.“ Řekl Eblis: „Velebme dárce!“ I velebil Adam sama sebe zvučným hlasem a vystavěl oltář a na oltář dal zrcadlo. Neustával sama sebe zbožňovati v zrcadle a denně sebe sama velebiti před oltářem jménem a vlastnostmi Všemohoucího.

Dějepisci tvrdí, že páv při této příležitosti rozestřel nádheru svého chvostu a stanul po boku našeho prvního zástupce a že ho zahrnoval lichocením a uctíváním.

Po dalších stu letech vzbudil Všemohoucí – jehož jméno budiž pochváleno – kruté výčitky v nitru páva. Páv složil vějíř svého chvostu, usedl na horu Serendib a dal se do pláče. Tu přistoupil k němu věrný a osvědčený archanděl Jibrail a otázal se: „Jak to, že dolehla na tebe odplata, ty nejméně příjemný ze všech ptáků?“ Páv odpověděl: „Ačkoliv jsem neměl nikterak v úmyslu dopomoci Eblisovi do zahrady zapovězeného stromu, přece jsem jej odkázal na hada, ke zchytralé lsti – jak je známo tobě i Vševědoucímu. Prohnaností hada dostal se Eblis, schován pod jeho jazykem, tajně do Ráje. Proto změnil Alláh můj ladný hlas v nepříjemný skřek, zohyzdil moje pěkné nohy a zavrhl mne do kraje kamenitého Kabulu. Nyní se obávám, že mne zbaví i mého chvostu, který je ozdobou mých dnů a rozkoší mých očí. Obávám se toho, ó sluho boží, a proto se kaji.“ Na to řekl Jibrail: „Káti se neznamená jen přiznat vinu, ale napraviti způsobené zlo a dokázati, že jsme se polepšili.“ I pravil páv: „Osviť moji stezku a přesvědč se o mé upřímné vůli.“ Řekl Jibrail: „Adam mne naplňuje starostí. Nečistým kouzlem Eblisovým sešel z cesty pokory a denně sám sebe zbožňuje u oltáře před zrcadlem.“ Odpověděl páv: „Ó posle trůnu Nejvyššího, dotázal jsi se o radu paní Evy?“ Jibrail odvětil: „Proč jsem se měl otázat?“ I pravil páv: „Protože když vyšel rozkaz, aby byli vypuzeni z Ráje, byla vyřčena slova: ,Odejděte odtud a buďte si nepřáteli.‘ A na těch slovech se nic nezměnilo.“ Jibrail odpověděl: „Jaký bude toho důsledek?“ Páv pravil: „Vyměňme si na chvíli svoje podoby a ukáži ti, co z toho pojde.“

Pak donutil Jibrail páva k přísaze, že mu vrátí po uplynutí určité doby jeho podobu bez úhony a beze lsti, a výměna byla provedena. Jibrail se smrštil do podoby páva a páv se proměnil v nádhernou postavu Jibrailovu, přistoupil k paní Evě a pravil: „Kdo je bůh?“ Paní Eva odvětila: „Jeho jméno je Adam.“ I pravil páv: „Proč je bohem?“ I odpověděla paní Eva: „Protože ví, co je dobro a zlo.“ Páv se otázal: „Jak dospěl k tomuto poznání?“ Paní Eva odvětila: „Abych pravdu řekla, byla jsem to já, která jsem mu to poznání přinesla ve svých rukou ze stromu v zahradě Eden.“ I řekl páv: „Nepřekonatelně veliká je, ó paní Evo, tvoje skromnost a pokora.“ Pak ji opustil a vrátil se k Jibrailovi nedlouho před hodinou večerní modlitby. Pravil tomuto věrnému a osvědčenému andělovi: „Zůstaň, prosím, v mé podobě u oltáře, až přijde hodina modlitby.“ Jibrail s tím souhlasil, čistil si zobákem před oltářem peří, rozevřel vějíř svého chvostu a kloval mezi svými pařáty zcela podle zvyku skutečných pávů, až přišel náš dobrý praotec Adam a jeho vznešená manželka. Když pak Adam poklekl před zrcadlem, aby sám sebe zbožňoval, pozoroval Jibrail, že stanula paní Eva rozmrzele stranou a konečně se otázala: „Cožpak nemám vůbec podílu na tomto zbožňování?“ Adam odpověděl: „Máš, ó paní má, velký a náramný podíl na tom, totiž abys mne velebila a zbožňovala bez ustání.“ Řekla paní Eva: „Jsem však syta toho zbožňování. Nepostavíš-li mi také oltář a neuděláš-li pro mne zrcadlo, zůstanu nadále vzdálena nejen této bohoslužby, ale i tvého lože.“ A pak odešla. Tu se otázal Adam Jibraila, kterého považoval za páva: „Co mám činiti? Nepostavím-li jí oltář, bude mi tato žena po mém boku ve dne útrapou a za noci mukou a na zemi nebude již míru.“ Jibrail odpověděl hlasem páva: „Aby byl zachován na zemi mír, vystav jí také oltář.“ I vystavěli oltář se zrcadlem, rozměry i nádherou úplně stejný jako oltář, který si postavil Adam. A Adam dal rozhlásiti po celém světě, že jsou nyní dvě božstva na zemi – jedno muž a druhé žena.

Pak přišel páv v postavě Jibrailově k paní Evě a pravil: „Proč je, paní všeho světla, tvůj oltář po levici a oltář mého pána po pravici?“ Řekla paní Eva: „Je to omyl, který lze napravit.“ A napravila jej vlastníma rukama. Našeho dobrého praotce zachvátila veliká nevole. Pak se objevil Jibrail v podobě páva u Adama a pravil: „Ó pane můj a nejmoudřejší ze všech, co tě tak pohněvalo?“ Adam řekl: „Co mám činiti? Žena, kterou chovám v srdci svém, změnila vhodná místa obou oltářů. Nestrpím-li této změny, bude mne soužiti dnem i nocí a na zemi nebude již osvěžení.“ Jibrail odpověděl hlasem páva: „Aby zůstalo na zemi zachováno osvěžení, snes tuto záměnu.“

I modlili se tedy u vyměněných oltářů, u oltáře ženy po pravici a u oltáře muže po levici.

Pak přišel páv v postavě Jibraila, vezdy důvěryhodného, k naší paní Evě a pravil: „Ó nepřirovnatelná a všeplodící, nejsi snad náhodou matka Quabila a Habila (Kaina a Ábela)?“ Paní Eva odpověděla: „Jsem jejich matkou nikoliv náhodou, ale podle nezměnitelného zákona přírody.“ I řekl páv hlasem Jibraila: „Budou právě takoví, jako je Adam?“ Paní Eva odvětila: „Zajisté, a mnoho jiných také.“ Páv v podobě Jibraila pravil: „Ó paní hojnosti, pouč mne nyní o tom, kdo je důležitější, matka, nebo dítě?“ Paní Eva odvětila: „Zajisté matka.“ Proměněný páv na to řekl: „Ó velitelko má, poznávám-li nyní, že mají jedině v tobě počátek všechna pokolení muže, který se nazývá bohem, nač je ještě třeba muži oltáře?“ Paní Eva odpověděla: „Je to omyl. Nepochybuj, že bude napraven.“ A v hodině modlitby rozmetala oltář po levici. Adam řekl: „Proč jsi to učinila, ó paní má, k obrazu mému stvořená?“ I odpověděla paní Eva: „Poněvadž se ukázalo, že je ve mně všechna dokonalost, potomstvo, všechna nádhera, hrůza a moc. Skloň se přede mnou a modli se ke mně.“ Adam odpověděl: „Ale, ó paní má, vždyť jsi Eva, moje žena, a žádné božstvo. Věděl jsem to již od počátku. Jen aby zůstal zachován mír, nebránil jsem tomu, aby ti byl postaven oltář.“ Paní Eva odvětila: „Ty však, ó pane můj, jsi Adam, můj muž, a nade vše pomyšlení toho vzdálen, abys byl vůbec nějakým božstvem. Věděla jsem to již od počátku. A neustanu to hlásati, i kdyby měl být porušen všechen mír světa.“ Pravila to s důrazem. Zasypávali se vzájemně výčitkami, hádali se a vyzrazovali si svoje myšlenky a nejvnitřnější přání. Zatím páv od nich rychle odešel a přistoupiv k Jibrailovi, řekl: „Vraťme se každý zase do své podoby, neboť hodina osvícení se přiblížila.“

Vzali tedy oba na sebe zase původní podobu, bez úskoků a beze lsti, a vrátili se k oltáři a vyslechli až do konce rozmluvu našeho prvního zástupce a jeho vznešené choti. Ti však se neustávali vaditi a vytýkati si vše, co vypozorovali, zjistili nebo se jen domýšleli.

Když ustali konečně váleční ořové proháněti se na nivách vzpomínek, když netloukly již paličky zloby do bubnu důkazů a pták sporu nalezl útočiště ve skalách mlčení, uklonil se vynikající a spolehlivý archanděl Jibrail před naším dobrým praotcem a řekl: „Ó pane můj a studnice vší moudrosti, je dovoleno klanět se viditelnému bohu?“

Tu se uvolnila milosrdnou rukou Alláhovou pouta v hrdle našeho prvního zástupce, z prsou mu spadla tíha a smál se z plna hrdla a pravil: „Alláh mi svědkem, nejsem Bůh, ale muž nejohavnější ze všech žen, kterou miluji a které nemohu postrádati více než cokoliv jiného.“ Až dlouho do noci bavil pak neustále Jibraila vyprávěním o pošetilostech a nerozumu naší paní Evy.

Také páv se uklonil před paní Evou a pravil: „Je dovoleno klaněti se zdroji prapůvodu a dokonalosti?“ V hrdle paní Evy uvolnila se pouta, zasmála se hlasitě a vesele a pravila: „Alláh mi svědkem, nejsem vůbec žádné božstvo, ale žena tohoto obyčejného muže, kterého přese vše miluji z celé své duše.“ A pak zabavovala páva vyprávěním o hlouposti a dětinskosti našeho dobrého praotce až do slunce východu.

Pak přistoupil k ní Adam a oba se zahleděli na sebe se smíchem. Adam pravil: „Ó paní má a koruno mého soužení, je mír mezi námi?“ Paní Eva odpověděla: „Ó pane můj a jediná příčino mého nerozumu, je mír – až do té doby, kdy se naskytne znovu důvod k sváru.“ Adam pak řekl: „Přijímám a beru na sebe důsledky.“ Naše paní Eva odpověděla: „Ó muži, chtěl bys, aby to bylo vše zařízeno jinak?“ Adam řekli „Ó ženo, v žádném případě bych nechtěl, aby vše bylo zařízeno jinak – ani za cenu návratu do Zahrady zapovězeného stromu. To ti přísahám při hlavě tvé a při hlavách všech, kteří naleznou v tobě svůj vznik.“ Na to odpověděla Eva: „Já ti to také přísahám.“ I rozmetali oba oltáře a vystavěli mezi nimi nový.

Jibrail a páv odešli však a klesli na tvář před trůnem Nejvyššího a vypověděli vše, co bylo řečeno. I bylo jim odpověděno: „Kde jste je opustili?“ Řekli: „Před oltářem.“ Odpověď zněla: „Co bylo napsáno na oltáři?“ Odvětili: „Příkaz vypuzení z Ráje, tak jak byl vysloven – Odejděte odtud a buďte si nepřáteli.“

I bylo jim odpověděno: „Dosti! Zůstaň to tam napsáno jak pro naše zatracení, tak pro naše požehnání.“

OKO ALLAHOVO

NEVČASNĚ

V světě nic tu vykonáno pro zdar lidstva není,

co by nebylo již známo komus v dávném věku,

ale věk ten s vynálezcem v temno odešel.

Muži tomu dostalo se prabídného vděku

ústrků a nenávisti v práci každodenní,

až zahynul zcela uštván, když mu došla síla.

Více nežli filozofa politujme zde

duše, které předvídaly nebezpečí ztrát,

pročež chtěly zachraňovat vědění i krásu,

předčasně pak přicházely s plány mnohokrát,

by nebylo újmy nižádné.

Hodinu Bůh sešle na Zem, když je plnost času,

tu ji nikdo nezadrží; její hlasatel

projde krví předních hlídek, které snily – příliš brzy –,

že již uhodila.

Kantor kláštera sv. Illoda byl příliš nadšený hudebník, aby se kromě toho staral ještě o klášterní knihovnu. Proto dal pomocný kantor, který tuto práci fanaticky miloval, po dvou hodinách diktování a psaní v skriptoriu znamení, aby se v práci ustalo. Mniši, kteří psali, odevzdali mu své listy – jednalo se o jednoduchý opis čtyř evangelií, objednaný od opata z Eveshamu – a odcházeli v dvojstupu k večeři. Jen Jean Otho, známý pod jménem Jan z Burgosu, tomu nevěnoval pozornost. Uhlazoval zlatou okrasu na miniatuře zobrazující zvěstování pro evangelium svatého Lukáše. Doufal, že je ráčí později přijmout kardinál Falcodi, papežský legát, jako dar.

„Přestaňte už, Jene,“ řekl mu mírně pomocný kantor.

„Cože? Všichni už jsou pryč? Ani jsem si toho nevšiml. Počkejte ještě okamžik, Klemente.“

Pomocný kantor trpělivě čekal. Znal Jana déle než dvanáct let. Přicházel často do kláštera sv. Illoda a na svých cestách se vždy vydával za příslušníka tohoto kláštera. Tohle právo mu bylo rádo přiznáváno, neboť se zdálo, že Jan má umění v malíčku a že zná jeho taje mnohem lépe, než kterýkoliv z mnichů kláštera.

Pomocný kantor pohlédl Janovi přes rameno na připevněný pergamen. Jako pozadí k jemně naznačené svatozáři svaté Panny byla první slova magnifikátu, malovaná zlatými, šarlatově vyzdobenými písmeny. Marie seděla, ruce sepjaty jako v údivu, před mřížovím podivuhodně propletených arabesek, v nichž byly promíseny větvičky kvetoucího oranžovníku, které jako by naplňovaly příjemnou vůní modravý prohřátý vzduch, rozprostírající se nad droboučkou, až do nejmenších podrobností provedenou krajinou ve středu miniatury.

„Zobrazil jste ji úplně jako Židovku,“ řekl pomocný kantor, dívaje se pozorně na olivově zbarvené tváře madony a na její oči plné tušení.

„A co byla svatá Panna jiného?“ Jan vytáhl napínáčky. „Klemente, kdybych se nevrátil, přijde tohle zvěstování do mého velkého evangelia sv. Lukáše, ať je dokončí kdokoli.“ Jan schoval kresbu do ochranného obalu.

„Odjedete tedy zase do Burgosu, jak jsem slyšel?“

„Ano, do dvou dnů. Nová katedrála v Burgosu působí léčivě na duši, i když ti stavitelé tam jsou pomalejší než hněv Boží.“

„Na tvoji duši?“ Zdálo se, že pomocný kantor má nějaké pochybnosti.

„Dokonce i na mou duši, věřte. A dál k jihu – ke Granadě, na hranici dobytého území – jsou různé prolamované maurské práce, které mi jdou také k duhu. Uklidňují marnivé touhy a soustřeďují myšlenky na obraz… jak jste právě sám zjistil, když jste se díval na mé zvěstování.“

„Ona je tak krásná... váš obraz je tak krásný,“ opravil se mnich. „Není divu, že chcete pryč. Ale nezapomeňte na zpověď, Jene.“

„Určitě ne.“ Jan se nikdy nezapomněl před svým odchodem pro jistotu vyzpovídat. Také si dal vždycky obnovit tonzuru, kterou si opatřil za svého mládí v jakémsi klášteře u Gentu. Zjednávala mu jistou vážnost na cestách, a v případech potřeby i výsady duchovního.

„A nezapomeňte také, co nám chybí v skriptoriu. Pravý ultramarín se už vůbec nedostane, mísí jej s německou modří. A pak rumělka...“

„Udělám, co bude v mé moci.“

„A bratr Tomáš (to byl ošetřovatel v klášterní nemocnici) potřebuje…“

„Řekne mi to sám. Hned za ním zajdu a dám si také vyholit tonzuru.“

Jan sestoupil po schodech do úzké chodby, spojující zadní část klášterní budovy s nemocnicí a kuchyní. Zatímco ho stříhal, nadiktoval mu bratr Tomáš (pokorný, ale vytrvalý ošetřovatel nemocných v klášteře sv. Illoda) dlouhý seznam léků, které měl Jan opatřit ve Španělsku, ať už úskokem, násilím nebo zákonným nákupem. Tam je překvapil kulhavý, černovlasý opat Štěpán, který vstoupil tiše do místnosti v domácích střevících, lemovaných kožešinou. Štěpán de Soutré nešpehoval, ale ve svém mládí se zúčastnil nešťastné křižácké výpravy, byl v bitvě u Mansury zajat a dva roky strávil v saracénském zajetí v Káhiře, kde se naučil tiše našlapovat. Byl zdatný lovec a sokolník, přitom ale přísně dbalý klášterní kázně, především však to byl muž vědy. Jako doktor medicíny a žák Ranulpha, kanovníka u sv. Pavla, měl větší zájem o klášterní nemocnici než o duchovní cvičení v klášteře. Prohlédl bedlivě seznam, sestavený bratrem Tomášem, a připsal sám několik léků. Když ošetřovatel odešel, dal Janovi generální rozhřešení. Zahrnul do něj i poklesky, jichž by se snad dopustil cestou; neměl zvláštní mínění o příležitostně koupených odpustcích.

„A copak hledáte ve světě tentokrát?“ zeptal se opat a posadil se na lavici vedle hmoždířů a kelímků v malé teplé cele, která byla lékárnou.

„Především… ďábly,“ odpověděl s úsměvem Jan.

„Ve Španělsku? Nejsou Abana a Pharphar…?“

Jan, který pohlížel na lidi jen jako na objekty svého umění a který byl kromě toho z urozeného rodu (neboť byl po matce z rodu de Sanfordů), se opatovi zahleděl zpříma do obličeje a řekl: „Myslíte to vážně?“

„Ne. I v Káhiře byli čerti. Proč ale potřebujete tak zvláštní ďábly?“

„Pro své velké evangelium sv. Lukáše. Ze všech čtyř evangelistů byl největším mistrem v popisování ďáblů.“

„Není divu, vždyť byl lékař. Vy nejste lékař?“

„Chraň Bůh! Ale mám dost těch našich ďáblů podle církevní šablony. Vypadají vždycky jako opice, kozli a různí ptáci. Stačí tak na obyčejná pekla a soudné dny, malované černě a červeně…, mně ale nestačí.“

„A proč jste tak vybíravý?“

„Poněvadž rozum dá a umění žádá, aby při řádění pekelných mocností vystupovaly různé druhy ďáblů. Například těch sedm, kteří vyšli z Magdalény! To asi byli ženští ďáblové… docela odlišní od obyčejných čertů s rohy, ohonem a kopyty.“

Opat se usmál.

„A poslouchejte dál! Čert, který vyšel z němého, nač potřeboval ten rypák nebo zobák? Ten by měl být úplně bez obličeje jako malomocný. Úžasní čerti byli – Bože, dej mi sílu, abych je mohl vylíčit! – ďáblové, kteří vstoupili do gadarenských sviní. Byli to asi... asi... ne, ještě nevím, jak by měli vypadat, ale byli to asi nějací neobyčejní čerti. Zobrazoval bych je různě, právě tak jako svaté. Zatím se ale dělali pořád podle jedné šablony, ať pro obraz na zdi, na okně nebo na pergamenu.“

„Jen pokračujte, Jene, do těchhle záhad jste zasvěcený hlouběji než já.“

„Chraň Bůh! Tvrdím jen, že musíme brát ohledy i na ďábly, i když jsou zatraceni.“

„To je nebezpečný názor.“

„Myslím, že všechno, co umělec uzná za vhodné, aby bylo zobrazeno, je také hodno jeho zralé úvahy.“

„To už je méně nebezpečné. Ale přece jen jsem rád, že jsem vám dal rozhřešení.“

„Duši umělce, který se zabývá vnější podobou věcí, nehrozí takové nebezpečí – pokud tak činí pro čest a slávu matky církve.“

„Možná, že ano. Ale Jene,“ opat se lehce dotkl malířova rukávu. „Teď mi ale řekněte, je... to Maurka, nebo Židovka?“

„Je moje,“ odpověděl prostě Jan.

„Copak to stačí?“

„Rozhodl jsem se tak.“

„Dobře… dobře! Nespadá to pod mou pravomoc. Ale… co si o tom myslí tam dole?“

„Ach, ve Španělsku neženou nic do krajnosti, ani církev ani král, Bůh jim žehnej! Je tam příliš mnoho Maurů a Židů, než aby je všechny povraždili, a kdyby je vyhnali, ustal by veškerý obchod i zemědělství. Věřte mi, ve znovudobytých zemích od Sevilly až do Granady žijeme svorně – Španělé, Maurové i Židé. Víte, my se tam dole moc nevyptáváme.“

„Ovšem… ovšem,“ vzdychl si opat. „Vždyť je pořád ještě naděje, že je můžete obrátit na víru.“

„Jistě, naděje je tu vždycky.“

Opat se odebral do nemocnice. Tenkrát byly ještě pohodlné časy, Řím ještě tak nepřitáhl šrouby, pokud šlo o příbuzenské svazky duchovenstva. Nechovala-li se dáma příliš nápadně a nebyl-li syn příliš zjevným dědicem svého otce v církevních hodnostech a prebendách, přivřela církev oko. Ale, jak opat správně připomněl, spojení mezi křesťany a nevěřícími vzbuzovalo pohoršení. Když ale Jan klusal s mezkem, rancem a doprovodem po southamptonské silnici k moři, Štěpán mu přece jen záviděl.

Za dvacet měsíců se Jan vrátil, zdráv, v dobrém stavu a s množstvím darů. Výpomocnému kantorovi přinesl kus krásně modrého lapisu lazuli, tyčinku rumělky s nádechem do oranžova a balíček usušeného hmyzu, z něhož bylo možno připravit nejkrásnější nach. Kromě toho ještě několik kostek mramoru bílého jako mléko, růžově žilkovaného, z něhož se dal připravit, když byl rozmělněn, skvělý základní nátěr na obrazy. Jan přinesl také skoro polovici koření a léků, které bratr Tomáš a opat objednali. A konečně pro opatovu dámu – Annu z Nortonu – krásný náhrdelník z krvavě červeného karneolu. Přijala milostivě tento dar a zeptala se Jana, kde šperk získal.

„Nedaleko od Granady,“ odpověděl.

„A zanechal jste tam všechny v úplném zdraví?“ zeptala se lady Anna. (Možná, že jí opat vyprávěl o Janově doznání.)

„Zanechal jsem vše v rukou Božích.“

„Ach, opravdu! Jak je to dlouho?“

„Před čtyřmi měsíci bez jedenácti dnů.“

„Byl jste… u ní?“

„Zemřela mi v náručí. V šestinedělí.“

„A co…?“

„Chlapec také. Teď nemám tam dole nikoho.“

Anna z Nortonu si zhluboka vzdychla.

„Myslím, že můžete být vlastně rád,“ řekla za chvíli.

„Chce to čas. Možná, že se tak daleko dostanu. Teď ale ještě nemohu.“

„Máte svoje díla a své umění a… Jene, pamatujte: v hrobě končí všechna žárlivost.“

„Ano, vím. Mám svoje umění a Bůh sám ví, že na nikoho nežárlím.“

„Poděkujte pánu Bohu alespoň za tohle!‘‘ řekla lady Anna z Nortonu, stále churavá paní, která sloužila opatovi s očima pořád jakoby zarudlýma od pláče. „A buďte ujištěn, Jene,“ ukázala na náhrdelník, „že si budu tohoto daru vážit po celý život.“

„Proto jsem vám jej přinesl,“ odpověděl Jan a rozloučil se s ní. Když pak Anna z Nortonu vyprávěla opatovi, jak přišla k daru, opat mlčel. Když ale byli později s bratrem Tomášem v cele za komínem kláštera a ukládali léky, které jim Jan přinesl, řekl a pozvedl v ruce kus usušené šťávy z makovic: „Tohle má moc zbavit tělo člověka vší bolesti.“

„Vím o tom,“ odpověděl Jan.

„Ale proti trápení duše,“ pokračoval opat, „je pro člověka – kromě milosti Boží – jen jediný lék, totiž umění, učenost a jiná prospěšná cvičení ducha.“

„I o tom jsem se už přesvědčil,“ řekl Jan.

Nejbližší krásný májový den strávil Jan venku v lesích s pasákem klášterních vepřů a jeho stádem. Pak se vrátil domů, plnou náruč květin a zelených ratolestí, a usadil se v severním výklenku skriptoria, který mu byl trvale vyhrazen. Tam se, loket levé ruky opřený o svůj náčrtník z cest, přes všechny vzpomínky zahloubal do svého velkého evangelia sv. Lukáše.

Bratr Martin, nejstarší z kopistů (promluvil jen asi jednou za čtrnáct dní), se ho odhodlal zeptat, jak pokračuje jeho dílo.

„Tady je už všechno hotové!“ ukázal Jan štětečkem na čelo. „Jen to tam celé měsíce čekalo, aby se to – můj ty Bože! – zrodilo. Martine, máte už své běžné opisování hotové?“

Bratr Martin přisvědčil. Byl hrdý na to, že se Jan z Burgosu obracel právě na něj, i když mu bylo už sedmdesát, když bylo třeba napsat list zvlášť vzorně a pečlivě.

„Podívejte,“ Jan rozprostřel nový pergamen – tenký a bez chyby. „Lepší list nenajdete mezi Illodem a Paříží, za to vám ručím. Musíte k němu přivonět, když si ho vybíráte. Podejte mi kružidlo, naznačím vám řádky. Jestli některé písmeno napíšete světlejší nebo tmavší než ostatní, zapíchnu vás jako podsvinče.“

„To se nikdy nestane, Jene!“ Stařec zářil štěstím.

„Ale udělám to! Dávejte tedy pozor! Odtud až semhle, kde jsem udělal znamení – písmo musí být na vlásek stejně velké – opíšete jedenatřicátý a dvaatřicátý verš osmé kapitoly evangelia sv. Lukáše.“

„Ano, vím, o sviních gadarenských![1] Tedy prosili ho, aby jim nepřikazoval odtud odjíti do propasti. Bylo pak tu velké stádo vepřů…“ bratr Martin znal ovšem všechna čtyři evangelia zpaměti.

„Správně. Až k místu I dopustil jim. A nepospíchejte s tím. Moje Magdaléna se mi musí ještě zrodit v srdci a v hlavě.“

Bratr Martin provedl svou práci tak dokonale, že pro něj Jan za odměnu ukradl trochu cukrovinek z opatovy kuchyně. Stařec cukrovinky snědl, pak toho ale litoval, vyzpovídal se a chtěl se za to kát. Opat věděl, že je jen jeden způsob jak potrestat skutečného hříšníka, a uložil bratru Martinovi, aby opsal novou knihu nazvanou De Virtutibus Herbarum. Klášter sv. Illoda si tohle dílo vypůjčil od zasmušilých cisterciáků, jimž nezáleželo na krásných věcech tohoto světa. Nesnadno srozumitelný text knihy zabral všechen Martinův čas právě v době, kdy ho Jan potřeboval k provedení zvlášť pečlivě odměřeného písma.

„Poslyšte,“ řekl výpomocný kantor vyčítavě. „Neměl byste dělat takové věci, Jene. Bratr Martin teď musí za vás dělat pokání…“

„Ne za mě, ale pro mé velké evangelium sv. Lukáše. Ale opatův kuchař dostal co proto. Zmlátil jsem ho tak, že se mu smáli i jeho kuchtíci. Podruhé už to nevyžvaní.“

„To nebylo od vás správné. A u opata už nejste také v přízni. Od okamžiku, kdy jste se vrátil, nedal vám ji nijak najevo… ani vás nepozval k své tabuli.“

„Měl jsem moc práce a Štěpán má oči, aby to vypozoroval. Klemente, vy jste nejlepší knihovník mezi Durhamem a Torrem.“

Pomocný kantor se nedal touhle chválou oklamat, věděl, jak zpravidla končí Janovy poklony.

„Ale mimo skriptorium…“

„Nikdy jinam nepřijdu.“ Pomocný kantor byl dokonce osvobozen od kopání v zahradě, aby tím snad neutrpěly jeho ruce, neobyčejně schopné při vazbě knih.

„Ale ve všem, co je mimo skriptorium, jste největší ze všech hlupáků křesťanstva. Mně můžete věřit, Klemente. Setkal jsem se už s mnohými.“

„Dám si od vás leccos líbit,“ usmál se dobromyslně Klement. „Ale jednáte se mnou hůř než s chóristou.“ Zdola z kláštera byl právě slyšet křik nějakého nebohého stvoření, které tahal kantor za vlasy.

„Bůh ví, že máte pravdu. Pomyslel jste ale, jak musím na svých cestách lhát, krást…, dokonce i vraždit, abych pro vás sehnal ty vaše barvy a hlinky?“

„To je ovšem pravda,“ doznával kajícně Klement. „Často si myslím, že kdybych měl žít ve světě – Bůh uchovej! – stal bych se kvůli jisté věci zcela určitě zlodějem.“

I bratr Martin, skloněný nad nenáviděnou knihou De Virtutibus, se musel usmát.

Asi uprostřed léta obdržel Jan od Tomáše, ošetřovatele nemocných, pozvání k večeři v opatově bytě a zároveň vzkaz, aby s sebou přinesl některé z hotových listů svého evangelia sv. Lukáše.

„Co se stalo?“ zeptal se Jan, zahloubaný do své práce.

„Zase jednou jeho hostina učenců. Zatím jste se jich moc neúčastnil, co jste přijel.“

„Máte pravdu. Jak si přeje Štěpán, abych…“

„Samozřejmě v kutně a kapuci. Bude tam lékař ze Salerna jménem Roger – Ital, velmi učený a slavný anatom. Byl asi deset dní v nemocnici a pomáhal mi – představte si – pomáhal mně!“

„Nikdy jsem to jméno neslyšel. Ale náš Štěpán je vždycky napřed lékař a pak teprve kněz.“

„Jeho dáma se před nějakým časem vážně roznemohla. Roger přišel zejména kvůli ní.“

„Opravdu? Teď si uvědomuju, že jsem naši lady Annu už dlouho neviděl.“

„Neviděl jste už delší dobu vůbec nic. Skoro čtyři měsíce nevyšla ani z domu — a teď ji musí nosit ven.“

„To je to s ní tak zlé?“

„Roger ze Salerna o tom zatím nechce mluvit. Ale...“

„Bůh buď Štěpánovi milostivý! …Kdo je ještě pozván?“

„Jakýsi fráter z Oxfordu. Jmenuje se také Roger. Učený a proslulý filozof. Také si náramně zakládá na různých tinkturách.“

„Tedy tři doktoři – počítaje v to Štěpána. To je podle mé zkušenosti totéž jako dva ateisti.“ Tomáš se díval rozpačitě před sebe.

„To je ale bezbožné přísloví,“ řekl zdráhavě. „Neměl byste ho používat.“

„No tak! Odhoďte kutnu, Tomáši. Jste už jedenáct let ošetřovatelem nemocných v klášteře sv. Illoda, a pořád ještě jste bratr laik. Pročpak jste už nepřijal svěcení?“

„Necítím… nejsem toho hoden.“

„Desetkrát hodnější než to nové vypasené čuně – Jindřich Jaksejmenuje –, který čte v nemocnici mše. Strčí člověku pod nos poslední pomazání, když je zesláblý jen od toho, jak mu pouštěli žilou. Pak ovšem zemře – ze samého strachu. Vy se v tom vyznáte! Pozoroval jsem při tom váš obličej. Přijměte svěcení, Didyme![2] Vaši nemocní dostanou pak ovšem méně mší, ale zato víc léků, a budou aspoň déle živi.“

„Nejsem toho hodný… nejsem hodný,“ opakoval Tomáš smutně.

„Vy nejste nehodný… ale… stojíte a padáte se svým představeným. A teď, abych se konečně vytrhl od své práce, chci si popít s filozofy různých škol. A Tomáši,“ řekl prosebně, „připravte mi v nemocnici před večerními nešpory horkou lázeň.“

Bezvadně připravená a podávaná hostina u opata byla skončena. Ubrus s dlouhými třásněmi byl odnesen. Prior poslal nahoru klíče se vzkazem, že je v klášteře všechno dobře uzavřeno, načež mu byly klíče jako obvykle vráceny se slovy opata: „Ať zůstane zavřeno až do ranní mše.“ Opat a jeho hosté vstali a vyšli, aby se ochladili, nahoru do křížové chodby, odkud se dostali po ploché, olovem kryté střeše na jižní stranu ochozu. Letní slunce pořád ještě hřálo, bylo sotva šest hodin, ale kostel opatství byl už v příjemném stínu. Třicet stop pod nimi byla rozžata světla pro cvičení klášterního sboru ve zpěvu.

„Náš kantor jim nedopřeje oddechu,“ zašeptal opat. „Přistupme k tomuto pilíři a poslechněme si, co s nimi cvičí.“

„Dejte pozor!“ bylo slyšet nahoru kantorův horlivý hlas. „Tady mluví sama duše sv. Bernarda, brojící proti našemu zkaženému světu. Zpívejte to rychleji než včera a všechno zřetelně vyslovujte. Vstaňte! Začneme!“ Varhany zazněly v krátké dunivé předehře. Pak vpadly hlasy zpěváků unisono první vzrušenou slokou písně De Contemptu Mundi.[3]

Hora novissima – tempora pessima – následovala krátká přestávka a pak se ozvalo dosvědčující sunt jako vzdech, na což odpovědělo sólo chlapeckého hlasu, čistšího než stříbrná trubka, táhlým vigilamus. Ecce minaciter, imminet arbiter (varhany i zpěv se hrůzně a výstražně stupňovaly a zpěv pak pomalu přešel do ille supremus). Pak se změnil rejstřík k preludiu – Imminet, imminet, ut mala terminet…

„Dost! Opakovat!“ křičel kantor a zdálo se, že vyslovuje svoje napomínání s větším důrazem, než je při zkouškách kostelního sboru zvykem.

„Ó lidská ješitnosti!“ povzdychl si opat. „Zjistil, že jsme tu nahoře. Pojďte, půjdeme pryč.“ Také Anna z Nortonu naslouchala. Seděla trochu v pozadí ochozu s Rogerem ze Salerna. Jan postřehl její vzdech. Když se vraceli, zeptal se Tomáše, jak to je s jejím zdravím. Než mohl odpovědět, vsunul se mezi ně špičatý obličej italského doktora. „Vracím se k našemu nedávnému rozhovoru a myslím, že by bylo nejlépe všechno jí říct,“ řekl Tomášovi.

„A co?“ zeptal se Jan prostě.

„Co už dlouho ví.“ A Roger ze Salerna uvedl řecký citát asi toho smyslu, že ženy si vždy a všude vědí rady.

„Nerozumím řecky,“ odpověděl Jan upjatě. Roger ze Salerna se při tabuli oháněl řečtinou až do omrzení.

„Pak vám to řeknu latinsky. Ovidius to říká velmi pěkně: Utque malum late solet immedicabile cancer…[4] Konec jistě znáte, ctihodný pane.“

„Bohužel, moje školní latina se omezuje na to, co jsem sem tam pochytil od hlupáků zabývajících se po živnostensku uzdravováním nemocných žen. Hocus… pocus… Konec jistě znáte, ctihodný pane.“

Roger ze Salerna byl pak až do chvíle, kdy se vrátili do jídelny, dost nemluvný. Tam znovu přiložili do krbu a na stole se ocitly zákusky jako datle, hrozny, zázvor, fíky, v cukru zavařené ovoce se skořicovou příchutí a vybraná vína. Opat se posadil, sňal prsten a vhodil jej tak, že všichni mohli slyšet, jak zazvonil, do prázdného stříbrného poháru. Pak natáhl nohy ke krbu a zadíval se na velkou vyřezávanou pozlacenou růžici na klenutém stropě. Kolem se rozhostilo ticho, které v klášteře trvá od večerních bohoslužeb až do ranní mše. Fráter z Oxfordu, s týlem jako býk, pozoroval zbloudilý sluneční paprsek, který se barevně lámal na okraji broušené skleněné slánky. Roger ze Salerna se znovu rozhovořil s bratrem Tomášem o jakémsi druhu skvrnitého tyfu, který se rozšířil nejen v Anglii, ale i za hranicemi, a vzdoroval jejich umění. Jan pozoroval ostře kreslený profil Itala a vznikla v něm myšlenka, že by si tenhle obličej mohl nakreslit pro své velké evangelium sv. Lukáše. Vztáhl proto ruku ke své kutně. Opat to pozoroval a dal mu k tomu pokynem hlavy souhlas. Jan vyňal rychle olůvko a náčrtník.

„Ne, skromnost stranou, řekněte, co si o tom myslíte vy,“ nabádal Ital ošetřovatele nemocných. Ze zdvořilosti k cizincům mluvilo se skoro výhradně spisovnou latinou, která je pregnantnější a bohatší na výrazy než mnišská hantýrka.

Tomáš začal nesměle koktat: „Přiznávám se ke své nevědomosti o příčině tyfu, leda že – jak tvrdí Varro ve svém De Re Rustica – by to byla úplně malá zvířátka, pro pouhé oko neviditelná, která vnikají ústy a nosem do těla a způsobují těžká onemocnění. Ovšem v Písmu svatém se o tom nic neříká.“

Roger ze Salerna vtáhl hlavu mezi ramena jako rozzlobený kocour. „Stále jen Písmo!“ řekl a Jan si rychle nakreslil tvar jeho sevřených rtů.

„Pořád při práci, Jene?“ poznamenal opat a usmál se na umělce. „Měl byste jako my přestat každé dvě hodiny pracovat a modlit se. Svatý Benedikt nebyl hloupý. Dvě hodiny jsou nejdelší doba, po kterou může člověk buď okem, nebo rukou nepřetržitě pracovat.“

„Opisovači také. Bratr Martin si po dvou hodinách není jist svou rukou. Když ale člověka pohltí nějaké dílo, nesmí ho přerušit dřív, než ho zase pustí.“

„Tohle je zlý duch Sokrata,“ bručel si fráter z Oxfordu do poháru.

„Je to doktrína, která hraničí s opovážlivostí,“ řekl opat. „Co myslíte, může být smrtelník moudřejší než jeho Stvořitel?“

„Moudrosti tu újma nehrozí,“ odpověděl fráter trpce. „Člověku by ale měli aspoň dovolit, aby šel se svým uměním a ve svých názorech kupředu. Ale jakmile matka církev zjistí, že je někde něco v pohybu, co hned volá? Ne! a vždycky jen ne!“

„Když jsou ale ta malá Varrova zvířátka neviditelná,“ řekl Roger ze Salerna Tomášovi, „jak máme takovou nemoc léčit?“

„Pokusy!“ Fráter se k nim rychle otočil. „Úvahou a pokusy. Jedno bez druhého je úplně bezcenné. Matka církev ovšem...“

„Ovšem!“ Roger ze Salerna chňapl po vnadidle jako štika. „Poslyšte, pánové! Biskupové církve – naši nejvyšší představení – stelou naše ulice v Itálii mrtvolami, oběťmi své rozkoše nebo nenávisti. Jsou to nádherná mrtvá těla! Ale kdybych já… my všichni lékaři… jen trochu poodhrnuli kůži některého mrtvého těla, abychom nahlédli do boží dílny, co by pak křičela Matka církev? Rouhání se Bohu! Zůstaňte si u svých vepřů a psů, nebo půjdete na hranici!“

„A nejen Matka církev!“ souhlasil fráter. „Jakákoliv cesta je nám zahrazena. Zahrazena naukou nějakého muže, který zemřel před více než tisíci léty, ale jehož slova až do dnešního dne platí. Kde je syn člověka, jemuž – ano, je to tak – zamykají dveře k pravdě? Neomlouval bych ani Petra Peregrina, svého velkého učitele.“

„Já bych neomlouval ani Pavla z Aeginy,“ zvolal Roger ze Salerna. „Poslechněte si, pánové, případ pro tuto věc příznačný. Apuleius tvrdí, požije-li člověk na lačný žaludek šťávy pryskyřníku – my ho nazýváme sceleratus, což znamená jedovatý,“ vysvětloval Janovi s blahosklonným pokynem hlavy – „opustí jeho duše se smíchem tělo. Tohle je lež mnohem nebezpečnější než pravda, protože se v ní zrnko pravdy tají.“

„Pozbyl smyslů!‘‘ zašeptal opat zoufale.

„Neboť vím podle pokusů, že šťáva této byliny vyvolává puchýře jako po spálenině a zkřivuje obličej. Znám tuhle grimasu, domnělý smích v obličeji těch, kteří zahynuli prudkým jedem pryskyřníkovitých bylin. Křeč v obličeji takových lidí se skutečně podobá smíchu. Mám za to, že Apuleius asi viděl tělo takto otráveného člověka, sebral se, šel domů a napsal, že ten člověk zemřel s úsměvem na rtech.“

„Tedy ani nepokračoval v pozorování, ani se pokusem neujistil o správnosti toho, co pozoroval,‘‘ dodal fráter zamračeně.

Opat Štěpán mrkl na Jana a zeptal se ho: „Co o tom soudíte vy?“

„Nejsem lékař,“ odpověděl Jan, „ale řekl bych, že Apuleiova slova mohla být za tu dlouhou řadu let od kopistů zkreslena. Nemají moc ohledů, když si můžou ušetřit námahu. Dejme tomu, že Apuleius napsal, že se zdá, jako by duše opustila, smějíc se, tělo otrávené tímto jedem. Mezi pěti kopisty nejsou (podle mého názoru) tři, kteří by nevynechali prostě to zdá se, jako by. Kdo se může Apuleia zeptat? Jestli mu to tak připadalo, bylo to tedy takové. Ostatně, pryskyřník zná každé malé dítě.“

„Vyznáte se v bylinách?“ otázal se ho Roger ze Salerna stručně.

„Jen potud, že jsem si jako chlapec v klášteře vyvolával šťávou pryskyřníku puchýře kolem úst a na krku, abych nemusel jít za chladných nocí do kostela.“

„Tak?“ řekl Roger. „Musím se přiznat, že se v praxi vůbec nevyznám.“ Nato se od něj škrobeně odvrátil.

„Na tom nesejde. Abychom se ale dostali k vaší praxi,“ vmísil se taktně do rozhovoru opat. „Ukažte tuhle pánům doktorům svoji Magdalénu, své gadarenské svině a ďábly.“

„Ďábly? Ďábly?! Vyvolal jsem ďábly pomocí léků a stejným způsobem jsem je opět vyhnal. Vcházejí-li ďáblové do lidského těla nebo jsou-li v jeho nitru, o tom jsem se dosud nevyslovil.“ Roger ze Salerna byl stále ještě pohněván.

„Toho se také nesmíte odvážit,“ vpadl mu do řeči fráter z Oxfordu. „Matka církev si svoje čerty dělá sama.“

„Ne docela! Tuhle náš milý Jan se vrátil ze Španěl s docela novými ďábly.“ Opat Štěpán vzal pergamen, který mu podali, a rozestřel jej opatrně na stole. Ostatní ho obklopili, aby se na něj podívali. Magdaléna byla namalována nejjemnější, skoro průhlednou šedí na pozadí, pokrytém rozběsněnými ďábly v podobě žen. Na každém z nich byl patrný hřích, který ďábel představoval, a bylo jasně vidět, jak se všichni zuřivě brání proti moci, která si je podmaňovala.

„Ještě nikdy jsem neviděl takhle provedenou šedivou kresbu,“ řekl opat. „Jak jste na to přišel?“

„Non nobis![5] Přišlo to ke mně samo,“ odpověděl Jan, který si nebyl vědom toho, že těmito výrazovými prostředky předstihl svoji dobu nejméně o jednu generaci.

„Proč je Magdaléna tak bledá?“ zeptal se fráter z Oxfordu.

„Všechno zlo je z ní pryč – může teď přijmout jakoukoliv barvu.“

„Ach, rozumím. Jako světlo procházející skleněným hranolem.“

Roger ze Salerna se mlčky a pozorně díval na list, skláněje se nad ním pořád víc a více. „Ano, souhlasí,“ prohlásil konečně.

„Přesně jako při epileptickém záchvatu – ústa, oči, čelo –, ba dokonce i skleslá poloha jejích dlaní. Na všechny příznaky bylo pamatováno. Tahle žena bude potřebovat posilující léky a pak zdravý spánek. Jen žádnou šťávu z makovic, to by dávila, až se probudí. A pak… ale nejsem ve své posluchárně.“ Roger se vzpřímil. „Pane,“ řekl, „vy byste měl být lékařem, protože, u hadů Aeskulapových, vy umíte vidět!“

Dvojice si podala a stiskla ruku, jako by byli sobě rovni.

„A co soudíte o těch sedmi čertech?“ vyptával se dál opat.

Ďáblové splývali v propletená těla, mající podobu květin a plamenů. Jejich barva byla odstupňována od světélkující zeleně až do tmavého purpuru nejhorší neřesti. Stěnami těl byla vidět jejich tlukoucí srdce. Ale na znamení naděje a uzdravující síly znovunabytého života byl obraz orámován širokým věncem obyčejných jarních květin a jarního ptactva a nahoře uzavřen ledňáčkem, letícím rychle nad trsem žlutých kosatců.

Roger ze Salerna jmenoval jednotlivé květiny a líčil dopodrobna jejich léčivé účinky.

„A teď gadarenské svině,“ řekl Štěpán. Jan rozestřel list na stole.

Na tomhle listu se vyhnaní ďáblové, zachvácení strachem, že budou pohlceni pouhým Nic, snažili dostat některým z otvorů do zvířat, přičemž se kolem nich strkali a tísnili. Některé ze sviní se útočníkům bránily. Škubaly sebou, pokryté pěnou, jiné se tomu líně poddávaly, jako by je někdo příjemně škrábal na hřbetě. Jiné zase v divokých kozelcích pádily k nedalekému jezeru. V rohu obrazu si člověk osvobozený od ďáblů protahoval údy, nad nimiž zase nabyl vlády. Bůh Otec, sedící nahoře uprostřed, díval se na něj dolů, jako by byl zvědavý, jak si bude počínat teď, po svém osvobození.

„Jsou to jistě ďáblové,“ poznamenal fráter, „ale zcela nového druhu.“

Někteří ďáblové vypadali jako pouhé chuchvalce s výrůstky a nádory – naznačené ďábelské obličeje vykukující z rosolovité hmoty. Pak tam byl jakýsi druh nedočkavých kulovitých čertíků, kteří se hrnuli z puklého břicha své hihňající se rodičky a kutáleli se drze k svým obětem. Jiní zase na sebe brali podobu hůlek, řetězů nebo žebříků a tísnili se buď jednotlivě, nebo v chuchvalcích kolem rypáku a krku kničící svině, z jejíhož ucha vyčníval sklovitý, tenký ocas ďábla, který už našel své útočiště. Pak tam byly chuchvalce čertů, promísené pěnou a slinami tam, kde byl útok nejdivočejší. Odtud putovalo oko k mohutně rozvlněným zadkům sviní, pádících k jezeru, k ohromenému obličeji pasáka a k zděšenému psu.

„Jsem toho názoru,“ prohlásil Roger ze Salerna, „že se takovíto ďáblové zrodili jen pod vlivem smyslového mámení. Přesahují meze soudného rozumu.“

„Tihle ne!“ zvolal ošetřovatel Tomáš, který ovšem měl jako sluha kláštera žádat napřed opata o dovolení, aby směl mluvit. „Tihle ne… ale podívejte se… tihle tady na okraji.“

Na dolejším okraji obrazu byl ornament nepravidelných, ale souvislých oddělení a cel. V nich seděly, pluly nebo kroutily se larvy ďáblů, dalo by se říct ďáblové dosud zlem nedotčení, indiferentní, ale úplně mimo veškerou lidskou představu. Podobaly se zase žebříkům, řetězovým článkům, bičům, diamantům, zárodkům nebo oplodněným světélkujícím koulím – některé z nich vypadaly skoro jako hvězdy.

Roger ze Salerna si je prohlížel s předpojatostí duchovní osoby.

„Vzbuzují ve vás pohoršení?“ ptal se fráter z Oxfordu.

„Vše neznámé vzbuzuje v něm hrůzu,“ citoval výsměšně Roger.

„To ne. Ale jsou to podivuhodné tvary… podivuhodné. Myslím…“

Fráter ustoupil stranou a Tomáš přistoupil blíž, aby lépe viděl, a pootevřel ústa.

„Jen mluvte,“ řekl opat, který ho pozoroval, „vždyť jsme tu vlastně všichni lékaři.“

„Řekl bych,“ na Tomášovi bylo vidět vzrušení, jako by dával v sázku všechnu víru svého života, „že tvary dole na okraji, jichž Jan použil jako vzorů a předloh k zobrazení a vybavení svých skutečných ďáblů tam nahoře mezi vepři, nejsou ani příliš pekelné, ani děsné.“

„A co tím chcete říct?“ zeptal se Roger ze Salerna kousavě.

„Že mohl, podle mého skromného úsudku, Jan takové tvary vidět – bez pomoci nějakých omamných prostředků.“

„Copak,“ zvolal Jan z Burgosu po důkladném zaklení, kterého si nikdo ani nevšiml, „copak že jsi najednou tak moudrý, ty pochybovači?“

„Já moudrý? Bůh chraň! Jen si vzpomeňte, Jene – bylo to jednou v zimě před šesti lety – přede dveřmi do kuchyně, jak vám tály na rukávu sněhové vločky. Ukazoval jste mi je krystalem, který zvětšoval malé věci.“

„Ovšem. Maurové nazývají takové sklo Oko Allahovo,“ potvrzoval Jan.

„Ukazoval jste mi tenkrát, jak tály ty šestihrany, a říkal jste mi, že jsou vašimi vzory.“

„Správně. Sněhové vločky tvoří šestihrany, často jsem používal těchto tvarů pro ornamenty.“

„Cože? Tající sněhové vločky, pozorovány sklem – umělým okem?“ vyptával se fráter.

„Umělé oko? O tom jsem ještě neslyšel!“ zvolal Roger ze Salerna.

„Jene,“ ozval se autoritativní hlas opata kláštera sv. Illoda. „Je to pravda – bylo to tak?“

„Tomáš řekl do jisté míry pravdu,“ odpověděl Jan. „Tvary dole na okraji mi byly skutečně vzorem pro čerty nahoře na obraze. Při svém umění nepotřebuju, pane bratře ze Salerna, omamných prostředků. Jen by mi ochromovaly ruku i oko. Moje vzory musejí být poctivě odpozorovány z přírody.“

Opat přitáhl k sobě číši s růžovou vodou. „Když jsem byl po bitvě u Mansury v zajetí u Saracénů,“ začal vyprávět, ohrnuv si okraj širokého rukávu, „byli tam mágové – nebo lékaři –, kteří…“ namočil prostřední prst opatrně do vody, „kteří nám ukázali celou pekelnou garnituru,“ pustil z upraveného nehtu kapku vody na vyleštěnou desku stolu, „v jedné takové kapce vody.“

„To ale musí být shnilá voda, ne čistá,“ řekl Jan.

„Tak nám to ještě jednou ukažte – všechno, abych se o tom mohl znovu přesvědčit,“ pravil vážně opat.

Jan vyňal z náprsní kapsy pouzdro, potažené tepanou kůží, asi šest nebo osm palců dlouhé. V pouzdře bylo na vybledlém sametu cosi jako stříbrem kované kružidlo ze zimostrázového dřeva. Na hořejším konci byl šroubek, jímž se dala obě ramena zcela přesně rozevřít nebo zavřít. Ramena kružidla však nekončila špičkou, ale jakýmisi lžičkami. Obě lopatky byly provrtány. V jedné byl otvor veliký asi čtvrt coulu a byl omotán drátem, ve druhé otvor asi půl coulu veliký. Do tohoto otvoru vsunul Jan kovový válec, když jej předtím opatrně očistil hedvábným hadříkem. Na obou koncích válečku bylo sklíčko nebo krystal, jak se zdálo.

„Hleďme, umělé oko!“ zvolal fráter. „Ale copak je to dole?“

Byla to malá otáčivá destička z leštěného stříbra, ne větší než mince. Shromažďovala světlo a soustředila je na menší z obou otvorů. Jan sestavil přístroj bez fráterovy pomoci, ačkoli ten mu ji ochotně nabízel.

„A teď kapku vody,“ řekl a chopil se malého štětečku.

„Pojďte nahoru do křížové chodby. Slunce ještě svítí na olověnou střechu,“ řekl opat a vstal.

Všichni šli za ním nahoru. Cestou spatřili malou zelenavou loužičku, která vznikla tím, jak voda stekla z okapu do vyhloubeného kamene. Jan pustil velmi opatrně kapku této vody do menšího otvoru v rameni kružidla, postavil přístroj na kamennou obrubu, zatočil šroubkem kružidla, uvedl váleček do kolmé polohy a otočil zrcátkem tak, jak bylo třeba.

„Hotovo!“ Díval se do přístroje. „Jsou tam všechny moje postavy. Podívejte se, otče. A jestli nic neuvidíte, otočte tímhle rýhovaným kroužkem buď napravo, nebo nalevo.“

„Já vím,“ řekl opat a zaujal Janovo místo. „Ano, tady jsou, jako za starých dob, jako dřív! Je jich bezpočet, jak říkáte... Bezpočet!“

„Stmívá se. Ukažte mi to. Dovolte, ať se také podívám!“ naléhal fráter a skoro opata odstrčil. Opat Štěpán klidně ustoupil, zabrán v myšlenkách do minulosti. Ale fráter, místo aby se díval, prohlížel si přístroj a otáčel jej ve svých obratných prstech.

„Ještě ne,“ zvolal Jan, protože fráter už otáčel šroubkem. „Dovolte, ať se podívá ještě doktor.“

Roger ze Salerna se zahleděl do přístroje. Díval se a minuty ubíhaly. Jan pozoroval, jak mu zbledly tváře, protkané modravými žilkami. Konečně odstoupil od přístroje jakoby přemožen tím, co viděl.

„To je nový svět – úplně nový svět! A já… ó, nespravedlivý Bože… já jsem stár!“

„A teď Tomáš,“ poručil opat.

Jan upravil okulár pro ošetřovatele nemocných, jehož ruce se chvěly. I on se dlouho díval do přístroje. Najednou zavolal pohnutým hlasem: „To je život, ne Peklo! Stvoření, radující se ze života… dílo Stvořitele! Ty bytosti žijí právě tak, jak jsem o tom snil. Mé sny tedy nebyly hříchem. Nebyl to hřích… Bože! Nebyl to hřích!“

Padl na kolena a začal se vroucně modlit Benedicite omnia opera.[6]

„Rád bych věděl, jak se s tím zachází,“ volal fráter z Oxfordu a tlačil se znovu k přístroji.

„Odneseme to dolů,“ řekl opat, „je tu plno očí a uší.“

Vraceli se zvolna po olověné střeše. Kolem nich se v záři večerního slunce prostírala tři anglická hrabství. Kostel za kostelem, klášter za klášterem, cela za celou a na obzoru se rýsovala ohromná stavba katedrály, jakoby zakotvena na zářícím pobřeží vzdáleného západu slunce.

Když se vrátili do jídelny, usedli všichni kolem stolu, až na frátera, který přistoupil k oknu, otáčel chvějícíma se rukama přístrojem a neustále si mumlal: „Vidím… vidím!“

„Jen aby přístroj nepoškodil,“ řekl Jan tiše. Ale opat, zabraný v myšlenkách právě tak jako Roger ze Salerna, neslyšel. Hlava ošetřovatele nemocných spočívala na stole mezi rozechvělýma rukama.

Jan sáhl po číši s vínem.

„V Káhiře jsem došel k přesvědčení,“ řekl opat sám pro sebe, „že člověk se neustále pohybuje mezi dvěma nekonečny – mezi velikostí a malostí. Proto není žádný konec – ani života, ani…“

„A já stojím na okraji hrobu,“ bručel Roger ze Salerna. „Kdo mě polituje?“

„Poslyšte!“ zvolal ošetřovatel, „tihle malí tvorové by měli být zasvěceni… službě nemocným.“

„Proč?“ Jan z Burgosu si olízl rty. „Přístroj ukazuje jen tvary věcí a podává jejich věrné obrazy. Dostal jsem jej v Granadě a bylo mi řečeno, že pochází z východu.“

Roger ze Salerna se zasmál zlomyslným smíchem stáří. „A co Matka církev? Nejsvětější Matka církev? Jestli se doslechne, že jsme pátrali bez jejího svolení v jejím Pekle, co pak s námi bude?“

„Přijdeme na hranici,“ řekl opat kláštera sv. Illoda a zvýšil poněkud hlas: „Slyšel jste to, Rogere Bacone, slyšel jste to?“

Fráter se odvrátil od okna s přístrojem v ruce.

„Ne… nikdy!“ zvolal. „Za Falcoda – za Angličana Foulkese, korunovaného na papeže, ne. Je moudrý a… a učený. Četl všechno, co jsem zatím napsal. Foulkes by to nikdy nepřipustil.“

„Něco jiného je Svatý otec a něco jiného Svatá církev,“ citoval Roger.

„Ale mohu… mohu dokázat, že to nejsou žádné čáry,“ pokračoval fráter. „Vždyť to není nic jiného než schopnost vidět – zkušenost, získaná zkouškou a pokusem. Mohu to dokázat – a moje slovo platí u lidí, kteří mají odvahu myslit.“

„Hledejte je!“ řekl chraptivě Roger ze Salerna. „Na celém světě jich najdete pět nebo šest. To není dohromady ani padesát liber popela z hranice. Viděl jsem už dost takhle utracených lidí.“

„Nenechám toho!“ Fráterův hlas se lámal rozčilením a zoufalstvím. „Byl by to hřích, spáchaný na vědě.“

„Ne, ne! Využijme ta malá Varrova zvířátka,“ zvolal Tomáš.

Opat Štěpán se naklonil kupředu, vyňal prsten z číše a nasadil si jej na prst. „Synové moji, viděli jsme, co jsme viděli.“

„Nejsou to žádné čáry, jen pouhá dovednost,“ trval na svém fráter.

„Tím se na věci nic nemění. Podle názoru Matky církve jsme viděli víc, než je lidem dovoleno.“

„Byl to ale život – stvořený, radující se život,“ řekl Tomáš.

„Nahlédnout do Pekla – tak to posoudí, to nám dokážou, že jsme udělali – náleží jen kněžím.“

„Nebo chudokrevným pannám, které jsou na cestě k svatořečení. Příčinu by vám mohla vysvětlit každá obyčejná porodní bába…“

Vztažená opatova ruka zastavila vývody Rogera ze Salerna.

„Ani kněží nesmějí poznat z Pekla víc, než co je známo církvi. Musíme mít ohledy nejen vůči církvi, Jene, ale i vůči ďáblům.“

„Zabývám se jen tvarem věcí,“ odpověděl klidně Jan. „Viděl jsem v nich jen své předlohy.“

„Ale můžete zatoužit po tom, abyste pátral dál,“ poznamenal fráter.

„Pro moje umění je to, co jsem jednou zobrazil, odbyto. Pak hledám zase jiné tvary a formy.“

„Překročíme-li ale hranice – třeba jen v myšlenkách – vydáváme se soudnímu výroku církve,“ pokračoval opat.

„Ty to ale víš…víš to!“ Roger ze Salerna znovu zahájil útok. „Svět je plný tmářství, pokud jde o příčinu různých věcí – od skvrnitého tyfu v kraji až po stravující nemoc tvé… tvé dámy. Nezapomínej na to!“

„Myslel jsem na to, bratře ze Salerna. Dobře jsem si to rozmyslil.“

Ošetřovatel Tomáš zvedl opět hlavu. Teď už nekoktal. „Tak jako ve vodě, žijí zvířátka i v krvi a zápasí spolu! Snil jsem o nich deset let… a myslel jsem, že se dopouštím hříchu… ale mé a Varrovy sny jsou skutečnost! Jen si to představte! Tímhle nám bylo dáno do rukou světlo!“

„Tak je zhasněte! Na hranici byste proto nevydržel o nic déle než kdokoliv jiný. Vylíčím vám celý případ tak, jak by na něj pohlížela církev – jak na něj pohlížím já. Náš Jan se vrátí od Maurů a ukáže nám v přístroji, jak spolu zápasí hejno čertů v krůpěji vody. Vysvětlením jsou jen čáry. Můžete slyšet, jak praskají otýpky roští.“

„Ty to ale víš! Věděls to dlouho před námi! Pro dobro lidstva – pro naše dávné přátelství, Štěpáne!“ Při tom, jak vášnivě prosil, snažil se fráter schovat přístroj pod kutnou.

„Co ví Štěpán de Sautré, víte i vy, jeho přátelé. Přeju si ale, abyste teď poslechli opata kláštera sv. Illoda. Vydejte mi přístroj!“ Opat vztáhl ruku s prstenem.

„Nesmím… nesmí tuhle Jan udělat nákres… alespoň jediného… jen jediného šroubku?“ pravil úplně zdrcený fráter jakoby proti své vůli.

„Rozhodně ne!“ Štěpán přijal nástroj. „Vaši dýku, Jene, stačí jen pochva.“

Pak odšrouboval kovový váleček, položil jej na stůl a rukovětí dýky rozbil krystal na prach. Smetl ho do dlaně a hodil do ohně v krbu.

„Zdálo by se,“ řekl opat, „že je tu volba mezi dvěma hříchy. Odepřít světu světlo, které tady máme v rukou, nebo osvítit lidstvo dříve, než nastal ten pravý čas. Co jste dnes viděli, viděl jsem už dávno u lékařů v Káhiře. A vím, jaké učení z toho odvozovali. Tobě se o tom zdálo, Tomáši? Já o tom snil také – s plným vědomím vědeckého významu té věci. Tenhle porod je ale předčasný, synové moji. Byl by jen příčinou ještě více smrtí, krutějšího mučení, horšího rozkolu a ještě neproniknutelnější tmy v našem nevědomém věku. Proto jsem si vzal já, který znám oboje – svět i církev – na svědomí tohle řešení. A teď odejděte! Skončili jsme.“

Opat strčil dřevěné kružidlo do krbu mezi buková polena, kde úplně shořelo.

[1]  V Evangeliu sv. Matouše se praví o dvou posedlých z Gadary, z nichž Ježíš vyhnal ďábly, již pak vstoupili do stáda vepřů, pozn. red.

[2]  Didymos – příjmení apoštola sv. Tomáše, pozn. red.

[3]  Hymnus č. 226 „O pohrdání světem“, pozn. red.

[4]  Ovidiova zmínka o nevyléčitelné rakovině, pozn. překl.

[5]  Motto templářů: Non nobis, Domine... (Nikoli nám, Pane, ale jménu Tvému budiž vzdána sláva.), pozn. red.

[6]  Všechna (boží) díla nechť chválí (Hospodina) (Žalm 103,22), pozn. red.

LEGENDA O PRAVDĚ

Kdys Pravda — líčí zkazka staletá —

ze svého zdroje vyšla do světa.

Kam šla, svět celý tonul ve lhaní —

i vrátila se plaše v ústraní.

Tam zůstala, neb znala cenu svou,

ji Pilát nezlákal svou otázkou,

ni Galilei, trapně klečící,

by popřel zákon v kosmu platící.

A zatím sestra Pravdy laskavá,

jež jméno „Smyšlenka“ vždy získává,

tak pracovala s jemnou ochotou,

že každý věřil v Pravdu přítomnou.

Pak přišla válka. V krutém palby hřmění

šla Pravda lidem vstříc – však z donucení.

Tu v prachu, v troskách, v žhavé vichřici

spatřila přízrak křídly bijící,

jenž potácel se, těžce vrávoral,

však příchod větší hrůzy zvěstoval.

Přízraku Pravda rozkázala: „Stůj!“

Stín pad jí k nohám: „Sestro, polituj!

Jsem… byla jsem… tvůj zástupce… a svět

jen o mé slovo prosil řadu let.

Já dodávala jejich skutkům ceny

a všechny davy byly spokojeny.

Však tohle,“ – ukázala pusté pláně,

kde lidé řádili jak líté saně –

„toť příliš. Vezmi dílo ve své dlaně!“

Pak dala Pravdě tabulky i pero

a prchla kamsi ve vzdálené šero...

A Pravda psala, všechno vypsat chtěla,

ty jedinečné děje, nové zcela...

však ani náznak nebyl v její moci,

ač hrůzy ty se dály ve dne v noci.

Pak potvrzení chtěla. Bylo dáno.

Napsala pod ně: „Zadrž! Neslýcháno!“

Však potom větu úřední a chladnou:

„To není ani polovinou řádnou.“

Pohádka končí. Pravda vzchopila se,

pozvala sestru z dáli: „Vrať se zase.

Tu tíhu nemohu již udržet.

Pro spásu Pravdy samé vrať se zpět!

Shodnem se – moci tvé jest polovic.

Nás potřebují obě – tebe víc.“

EDIČNÍ POZNÁMKA

Povídky zednářské lóže (tehdy „lože“) vyšly v roce 1930 v pražském nakladatelství Václava Petra v autorizovaném překladu Alexandra Fleischra. Básně přeložili Jan Blahoslav Čapek a Zdeněk Gintl. Čtrnáct povídek, devatenáct básní a dvě scény ze hry Gow’s Watch nazval Rudyard Kipling Debits and Credits (1926, Macmillan and Co., Ltd., London).

Když mě nakladatel požádal o uspořádání a jazykovou úpravu nového vydání, vyvstaly přede mnou dva velké problémy – zjednodušeně řečeno jeden kvantitativní a druhý kvalitativní. Ze čtrnácti povídek jsme se jich rozhodli zařadit jedenáct, z devatenácti básní pak tři. Dvě scény ze hry Gow’s Watch jsme vypustili.

Tři povídky, které jsme do výboru nezařadili (Námořní policie, líčící trampoty při honbě za pašeráky za války u anglických břehů, Sdružení modloslužebníků z prostředí britské střední školy a Prorok a jeho vlast, povídka o jurodivém americkém bojovníku proti prohibici), jsou příliš úzce spojeny s dobou, v níž byly napsány. Navíc tematicky poněkud vybočují z celkového vyznění knihy. Povídky jsme také nově seřadili tak, aby výsledkem byl určitý logický i „dramaturgický“ tvar.

V podstatě totéž by se dalo říct o „básnických vložkách“, z nichž některé nedosahují úrovně oněch slavných básní, jež známe z překladů Josefa Václava Sládka, a zejména Otokara Fischera. Z devatenácti čísel, což je na dnešní poměry skutečně neuvěřitelný počet, jsme (s výjimkou těch, které jsou součástí jednotlivých povídek) ponechali pouze tři s obecnějším přesahem, z nichž dvě básně jako by rámovaly celou knihu. K našemu rozhodnutí přispělo i dilema, zda a jak jazykově upravovat poezii. Ale to už je spíše problém druhý.

Tím je jazyková úprava překladu starého více než osmdesát let. Mám za to, že překlad Alexandra Fleischra by mohl být už i v třicátých letech klidně označen eufemismem konzervativní. Má angličtina rozhodně není excelentní a nikdy bych si nedovolil dopustit se překladu. Při pohledu do originálu jsem ale i tak pochopil, že se Kiplingovi stala veliká křivda. S výjimkou úvodní povídky, nádherně parafrázující barvitý styl koránu, působí text původního překladu zcela ploše, odehrává se v podstatě v jedné jazykové rovině. Opat kláštera mluví stejně jako australský pastevec ovcí, rozjívení středoškoláci jako jejich upjatý profesor. Kamsi se vytratilo skoro vše, co Kiplingovu prózu charakterizuje: nepopisné vypravěčské mistrovství, suchý britský humor, někdy shovívavý, někdy břitce ironický, smysl pro odstínění charakterů, a zejména hojně používaný obecný jazyk i slang. Za těchto okolností se smysl některých povídek dal jen dost těžko pochopit.

Při jazykové úpravě jsem se snažil text co nejvíce přiblížit originálu. Má práce spočívala zejména v odstínění jednotlivých dialogů, v jiné volbě slov a v hledání melodie vět, více odpovídající dnešnímu jazykovému cítění. Po stránce gramatické jsem, alespoň v pasážích „sémanticky neutrálních“, respektoval současnou jazykovou normu. Celé to byla těžká a zdlouhavá, ale zajímavá, nesmírně vzrušující a zábavná práce. Jestli byla úspěšná, to může posoudit jedině čtenář.

Jan Velíšek

RUDYARD KIPLING A SVOBODNÉ ZEDNÁŘSTVÍ

Joseph Rudyard Kipling se narodil v indické Bombaji 30. prosince 1865 v rodině Johna Lockwooda Kiplinga a Alice MacDonald Kiplingové.

Psal se rok 1885. Británie stále vládla světu – na moři i na souši. Svobodné zednářství bylo v rozkvětu, a to nejen na starém kontinentu, ale i tam, kam koloniální velmoc přenášela svůj civilizační vliv. Lóže Hope and Perseverance, No. 782, v indickém Lahore (hlavní město státu Paňdžáb, v dnešním Pákistánu) hledala zrovna tajemníka, když se ve městě objevil nový obyvatel – mladý muž, dosud ne plnoletý, který se po studiích v Anglii vracel do země, kde se narodil. Zaměstnán byl nyní jako asistent editora provinčního plátku. Jeho otec byl svobodný zednář, tvůrčí muž a kurátor zdejšího muzea; na setkání bratří prohlásil o svém synovi, že by byl nesmírně vhodným kandidátem na uvolněnou funkci v lóži. A tak se – díky výjimce kvůli věku – stal Rudyard Kipling ve dvaceti letech a šesti měsících svobodným zednářem.

Zednářský život i vztahy v lóži znatelně ovlivnily jeho osobnostní vývoj i budoucí literární tvorbu. Kiplingův autorský věhlas postupně rostl a stal se ceněným vypravěčem.

Rudyard Kipling se sice narodil v Indii, ale jako pětiletý byl rodiči poslán do Anglie, kde strávil pět poměrně nešťastných let u pěstounské rodiny. Vstoupil na United Services College v North Devonu a teprve po ukončení studia se vrací zpět do Indie, aby se stal členem redakce Civil and Military Gazette v Lahore. A tak počal znovu objevovat zemi, v které se narodil, mystickou atmosféru tohoto barevného světa, bazary, tržiště, čajovny a krčmy – a především rozmanité druhy lidských charakterů, které toto prostředí plné exotických vůni zaplňovaly a oživovaly. To vše vstřebával budoucí literát a zednářský elév.

Právě svobodné zednářství bylo tím, co mladého Kiplinga vtahovalo hlouběji pod povrch zdejšího lidského mumraje. Byl fascinován mysteriózním zednářským poutem, které překračovalo bariéry společenských tříd, náboženských a kastovních pravidel. Bylo to jediné prostředí v tradičně kastovní zemi, v kterém se bez předsudků mohli na základě rovnosti setkávat přívrženci různých náboženství.

Později Kipling v dopise pro londýnské Times (28. března 1935) píše: „Do lóže mne uvedl vyznavač Brahmy Samaj, pasován jsem byl muslimem a povýšen Angličanem. Strážcem naší lóže byl indický Žid. Naše setkání se samozřejmě odehrávala v duchu rovnosti a vzájemné tolerance. Jedinou růzností bylo, že někteří z bratrů při našich společných tabulích z důvodu kastovních pravidel nemohli pojídat nerituálně připravený pokrm a seděli často nad prázdnými talíři...“

Pobyt v Indii ukončil Kipling v roce 1889. Vrací se na starý kontinent a trvalé literární zázemí nachází v Anglii. V letech 1892–1896 se přestěhoval do amerického Vermontu, odkud pocházela rodina jeho ženy. V roce 1907 se stává prvním britským spisovatelem, který získává Nobelovu cenu za literaturu.

Úspěch a veřejné uznání provázely druhou polovinu jeho života stejně, jako osobní tragédie: jeho prvorozená dcera zemřela na zápal plic v šesti letech a jeho jediný syn padl v bitvě u Loosu v Belgii v září 1915, pouhých šest týdnů po svých osmnáctých narozeninách...

Kipling vstoupil do „vznešeného stavu mistrovského“ v lóži v Lahore a afiliován byl do Craft Lodge v Allahabádu (stát Bengálsko). Později, už v Anglii, byl přijat za čestného člena Motherland Lodge, No. 3861, v Londýně. Byl také členem Authors Lodge, No. 3456, a zakládajícím členem lóže Builders of the Silent Cities, No. 4948, která byla v úzkém spojení s Královskou komisí pro válečné hroby a byla takto pojmenována právě na Kiplingův návrh. K dalšímu posílení zednářských vazeb došlo, když se Kipling stal laureátem slavné Canougate Kilvinning, No. 2, v Edinburghu. Přijal také nabídku na spolupráci s Philalethes Society, organizací zednářských spisovatelů, zformovanou ve Spojených státech v roce 1928.

Znatelný odraz Kiplingova zaujetí svobodným zednářstvím můžeme vysledovat především v básních, z kterých „The Mother Lodge“ (Mateřská lóže) a „Banquet Night“ (Noční Hodokvas) jsou důvěrně zednářské. Jsou to i příběhy se zednářským pozadím, jako „The Man Who Would Be King“ (Muž, který se chtěl stát králem), „Kim“, „In the Interests of the Brethren“ (Bratři) či „The Janeites“ (Janeovci) a ostatní. Pozorný čtenář pak objevuje zednářské narážky častěji tam, kde je nejméně očekává. Sir George MacMunn napsal: „Kipling používá zednářství stejně jako Písmo svaté: pro krásu jeho příběhu, pro sílu jeho odkazu a pro hloubku a důstojnost jeho jazyka.“

Zdá se, že některé vlastnosti, které zednářství vyžaduje, byly ukryty už v samotném Kiplingově naturelu – myšlenka tajného spojenectví, smysl pro komunitu a řád, ctění šlechetných zásad mezi muži, kteří přísahají věrnost společnému cíli. Ale je tu i motiv lidské smrtelnosti a smíření se s koncem. Snad i s pomocí svobodného zednářství se Kipling snažil vyrovnat se svou životní ztrátou – se smrtí milovaného syna. I tento motiv je v Kiplingových povídkách silně přítomen. Číst Kiplinga zednářskýma očima a se znalostí skrytých odkazů je úžasně silný zážitek.

Kameel Machart, nakladatel

Kniha vyšla s laskavým přispěním společnosti

Vydalo nakladatelství Machart v říjnu 2014.

Grafická úprava a ilustrace Kameel Machart.

Původní překlad Alexandra Fleischra redigoval, jazykově a stylisticky upravil, ediční poznámkou a vysvětlivkami doplnil Jan Velíšek.

Závěrečnou stať Rudyard Kipling a svobodné zednářství napsal Kameel Machart.

Druhé, upravené vydání (v nakladatelství Machart vydání první)

ISBN 978-80-87938-09-6 (ePUB) / ISBN 978-80-87938-08-9 (MOBI)

www.machart-books.cz