MEYROVO SKLO

MARTIN SICHINGER

MEYROVO SKLO

KAM PŘED RUDOU ARMÁDOU SCHOVÁTE SVŮJ POKLAD?

65. POLE

© Martin Sichinger, 2014

Illustrations © Ivan Brůha, 2014

© 65. pole, 2014

ISBN 978‒80‒87506‒50‒9 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒87506‒51‒6 (ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒87506‒56‒1 (ve formátu MOBI)

Maritě Haller, Jitce Lněničkové a Deborah Truitt –
třem sudičkám šumavského skla

PROLOG
SPECIALISTÉ
SRPEN 1968

Heinrich Pankrátz minul sklářskou hospodu Na Fišerce, kterou před sto sedmdesáti lety nechal postavit majitel vimperské sklárny Josef Meyr.

Na oknech hospody, v níž Meyr uprostřed svých dělníků zemřel se sklenicí piva v ruce, už zase vlála prostěradla s nápisem: OKUPANTŮM ANI LOKA! Hostinský je včera sundal a většina sklářů mu dávala za pravdu, nechtěli, aby jim ruské tanky rozstřílely hospodu.

Jenže přes noc se našel odvážlivec, který je znovu vyvěsil.

Pankrátz odbočil z hlavní ulice ke sklárně, na jejímž dvoře stála dodávka Strejdy Chlebíčka, což znamenalo, že se ve fabrice zase chystá nějaká oslava. Prošel vrátnicí lemovanou řadami otevřených skříněk, do kterých se při příchodu a odchodu zastrkovaly zaměstnanecké karty. Za vrátnicí visely na nástěnce obvykle výstřižky z novin o Pankrátzovi nebo jeho synu Fredovi, protože redaktor okresních novin jejich práci obdivoval, a kdykoli si někdo stěžoval, že němečtí skláři nemají ve sklárnách co pohledávat, zastával se ho ředitel před nástěnkou se slovy: Víte, co by řekli lidi? Podívejte, jak se o něm píše!

STRÁŽCE DÁVNÝCH ŘEMESLNÝCH TRADIC

NEJVĚTŠÍ BRUSIČ ŠUMAVY

Dnes ovšem byly články o Pankrátzích zakryté fotografiemi sovětských tanků. U vchodu do společenské místnosti minul vitrínu se sklem, které získalo velkou cenu na světové výstavě v Bruselu v roce 1935.

„Riederer?“ zeptal se Pankrátz brigádnice, která procházela kolem vitríny.

Dívka kývla ke společenské místnosti. „Riedererová je vevnitř, schůzujou už od rána a nikoho tam nepouštěj,“ řekla, i když věděla, že jí Pankrátz nebude rozumět, ale výraz schůzujou znal Pankrátz víc než dobře.

Pak se jako každé všední ráno svého života vydal do brusírny.

„Všichni víte, co se stalo.“

Ředitelem bývalé vimperské sklárny Meyr Neffe, přejmenované po Únoru na Sklárny Bohemia, byl Jaroslav Melnik. Ranní provozní schůzi nezahájil jako obvykle průšvihem ve fabrice, nýbrž politikou.

„Jo. Bude válka s Ivanem. Prej nás vláda vyhlásí za mrtvý město – vyklidíme ulice při průjezdu tanků a budeme dělat, že Rudá armáda neexistuje,“ prohlásil Fajfr.

„To nám jako daj befel, ať se všichni zalígrujem doma a děláme mrtvý brouky?“ zeptal se Schüssel.

„Jo.“

„Půjdeme do stávky. Das ist eine Schweinerei!“ vykřikl brusič Schwamberger. Byl to Němec-komunista, takže ho nemuseli schovávat jako ostatní specialisty.

„V Prostějově prej včera všechny továrny stávkovaly.“

„To jsou borci!“

„Akorát že je dneska všechny postavěj ke zdi a zastřelej. Víš, co se stane, když tě Rusáci zabijou?“

„Ne.“

„Na pohřeb přiletí ruskej vrtulník, bude ti kroužit nad hrobem a shazovat letáky vo tom, že máš milovat Internacionálu, proletariát a…“

„Kde je Daňha?“ přerušil ho Melnik.

„Eště nepřišel.“

„Nejspíš háže po Rusákách kamení z tý jeho zahrádky.“

„Chtěla jsem se zeptat na obědy. Vozí nám to z Jitony studený a ženský v balírně si stěžujou,“ utnula komunistka Kadlecová narážky na sovětské vojsko.

„Poslouchejte mě dobře,“ Melnik vstal. „Dneska ráno volali z okresního výboru z Prachatic. Chystá se k nám návštěva.“

„Jaká návštěva?“

„Bratrská delegace. Ruskej plukovník s doprovodem.“

Ve společenské místnosti zavládlo ticho.

„Co chtěj?“ zeptal se Fajfr.

„Prohlídnout si sklárnu. Přemlouval jsem je, aby je poslali do tiskáren, ale tisknou zrovna pro Artii francouzský a anglický knížky, a v azbuce tam nemaj ani řádku.“

„A taky je v tiskárně šťára Státní bezpečnosti,“ dodal Schwamberger, jehož bratr pracoval v tiskárnách jako sazeč. „Sotva dotiskli Doznání Artura Londona, hned přijeli z Prahy dva tajný s tím, že se má všechno zničit, takže chlapi tam maj co dělat, aby aspoň pár knížek poschovávali po městě.“

„Tak vidíte, návštěvě těch vojáků se prostě nevyhnem. Hlavním úkolem je zabránit provokacím a uklidit německý specialisty. Teda kromě tady Karla, že jo.“

Zaměstnanci zasvěceně přikývli.

„A co s tou stávkou?“ zeptal se Schwamberger.

„Nesmíme bláznit. Myslete na skláře před náma, myslete na děti a vnoučata, který máte na učňáku. Slíbili jsme si, že budem sklo dělat navěky, a tak ho taky navěky dělat budem.“

„Akorát že budem vypadat jak kolaboranti,“ namítl Fajfr. „A eště si do fabriky pustíme ruský generály. Bůhvíkolik Čechů cestou sem vodkrouhli.“

„Vstoupil jsem kvůli vám do strany,“ namítl Melnik, ale hned zmlkl, protože naznačovat, že mu jeho podřízení něco dluží, byla chyba. Jako všichni ředitelé malých podniků musel obezřetně kličkovat mezi požadavky strany, ministerstva i podnikového ředitelství v Poděbradech, které se mu snažilo přetahovat nejlepší pracovníky a přebírat bohaté arabské zákazníky.

Melnikovým tajným snem bylo prosadit obchod se západním Německem. Bavorské sklárny jako Schott nebo Nachtmann, sídlící pár kilometrů za hranicí, by mohly zajistit ohromný přísun objednávek, a navíc by se přes ně mohl Vimperk dostat k obchodům, které dělával před válkou s obchodním řetězcem Tiffany’s.

„Já se taky cejtím jako zrádce. Jenže fabrika a to, že ji můžem zase postavit na nohy, je důležitější než my všichni tady. Navrhuju tohle: Přivítáme je a postaráme se, aby nevznikla žádná provokace. Jste pro?“

„Já jo,“ přikývla Kadlecová, zatímco ostatní nespokojeně mumlali.

„Ať se bude dít cokoli, prosím vás všechny do jednoho, abyste se nedopustili nějaký nerozvážnosti. A myslete si o mně, co chcete,“ uzavřel svůj proslov Melnik a pohlédl na Riedererovou, která zatím neřekla ani slovo. Byla to brusička zvyklá lidem říkat všechno na rovinu a skláři si jí vážili.

Riedererová váhavě přikývla. „Dobře, budem dělat, že se nic neděje. Asi je to nejmíň blbý řešení ze všech.“

„Bratrskou návštěvu si beru na starost já,“ pokračoval Melnik. „Bude to generál, tři další šajby a politruk. Kadlecová mi s nima pomůže. Chlebíčky jsem už objednal.“

„V kolik přijedou?“

„V jedenáct.“

„V deset čekáme exkurzi,“ oznámila Kadlecová. „Máme nahlášený děti z tábora na Kubově Huti.“

„Nedá se to odvolat?“

„Ne, máme s nima družbu, jsou už na cestě, navíc už vyklidili tábor, a děti pak vezou domů do Krumlova. Ale ty provedem, než návštěva dorazí, za hodinu to stihnem.“

„Tak jo. Nemáme něco, co bysme mohli dát Rusákům k pití?“

„Ženský v balírně schovávaj šumavský bylinný.“

„Kde?“

„To vám nemůžu říct, nebo mě zabijou. Ale naservírovat jim šumavský s alpou bysme mohli.“

„To nejde, to je málo internacionalistický.“

„Jak to?“

„Alpa je českej vynález a šumavský taky.“

„No jo, sakra. Tak pošlete nějakou brigádnici koupit vodku nebo gruziňák, kdyby se vofrňovali.“

„Víte vůbec, že podle rozkazu ministra obrany jim naši vojáci nesmí podat ani sklenici s vodou? A co děláme my, kristepane? Servírujem jim chlast,“ zařval Fajfr.

„Jsme banda kolaborantů,“ uzavřel to Schwamberger.

O dvě hodiny později začala schůzka se spřátelenou vojenskou silou. Politruk byl štíhlý hnědooký mladík. Kdyby si nechal narůst dlouhé vlasy a svlékl uniformu, klidně by si mohl stoupnout s kytarou k mikrofonu a zazpívat pár písniček od Rolling Stones.

„Súdruhovia!“

Kadlecová si významně odkašlala.

„A súdružky!“

Kadlecová se významně usmála.

„Chcel by som vám naozaj všetkým poďakovať za toto slávnostné privítanie. Bol som vybraný ako sprievod našej delegácie, lebo vaše mesto ako rodák z Detvy veľmi dobre spoznám.“

Detva byla Vimperku přidělena jako partnerské město, které se pyšnilo partyzánskou tradicí získanou v posledních měsících války.

Vimperk nemohl na oplátku partyzány poskytnout, protože tu žádný partyzán nikdy nežil, což slovenské spoluobčany neustále ohromovalo.

„Súdruh generál tu, aj jeho vojaci, si naozaj vážia vašu pomoc. Je pekné, keď sa u jedného stola stretnú naši sovetskí bratia, my, Slováci, a vy, Česi.“ Kdovíproč se podíval na Fajfra, který byl napůl Maďar a napůl Němec.

„Tunajšie vimperské kasárne sú dôležitým strategickým bodom, ako jediné kasárne v Čechách neprekračujú žiadne verejnokomunikačné body a vybudovanie týchto kasarní na začiatku päťdesiatych let bolo najdôležitějším bodom v modernom osídleni Šumavy. Iste všetci dobre viete, aký nápis zdobí naše nové kasárne.“

„NO PASARÁN!“ vykřikla Kadlecová jako školačka v první třídě, potěšená, že ji někdo vyvolal.

Riedererová si znechuceně poposedla.

Melnik ustaraně zamrkal, protože už přišel na to, že je stokrát jednodušší řídit muže než ženy.

„Hej, a slávny nápis NO PASARÁN znamená, že naši nepriatelia neprejdú… Súdruhovia…“

Kadlecová znovu zakašlala.

„… a súdružky. To, že ste tuná, naozaj znamená, že túto politiku rešpektujete. Pripijme si na začiatok našej spolupráce vaším slávnym nápojom, šumavským bylinným na oslavu...“

Než stihl dokončit svůj proslov a pozdvihnout sklenici, Riedererová vstala.

Politruk zmlkl.

Zdálo se, že Riedererová chce něco říct, nemotorně se otřásla a zdvihla ruku ke krku, jako by omylem něco spolkla. Potom se vydala ke dveřím, vzala za kliku, očima přelétla všechny své kolegy, a vyšla na chodbu.

Vimperští skláři seděli jak zařezaní.

Melnik zblednul a Fajfr si poposedl.

Vlastně ani nevěděl, proč vstává. Sovětský generál nevypadal jako zabiják. Vypadal jako člověk, který touží po jediném: aby socialismus mírumilovně kvetl v podobě, jakou představovaly rozkazy z Kremlu, a aby byl soudruh Leonid Iljič Brežněv permanentně spokojený.

Přesto Fajfra cosi proti jeho vůli postavilo na nohy.

Pohlédl na generála, pak na politruka, a náhle se mu zdálo, že se jeho myšlenky derou na povrch, jako by z jeho vědomí vytryskl nezadržitelný pramen upřímnosti.

Nadešel čas říct, co si myslí.

Melnik na něj ale pohlédl s takovým zoufalstvím, že Fajfr jen vstal a klidně, jako by si šel pro cigarety, došel ke dveřím.

Vzal za kliku a vyšel na chodbu.

Schwamberger zdvihl sklenici, a aniž se napil, ji zase postavil na stůl.

Ani on nepronesl jediné slovo, pohlédl na generála i na politruka, přikývl, jako by říkal, že si je jejich přítomnosti plně vědom, vstal a opustil místnost.

„Pažalujsta!“ vykřikl Melnik a rozhodil rukama. Na čele se mu zatřpytily kapičky potu, a přesně v té chvíli vstal i Schüssel a vydal se ke dveřím.

Melnik s Kadlecovou osaměli na své straně stolu.

Všechno, o co se snažili, se ocitlo v troskách.

Vimperská sklárna se rozhodla spáchat sebevraždu.

Heinrich Pankrátz vstal od brusičského stolu, zívnul, protáhl se a vydal se do skladu, aby si vyzvedl sklovinu, když vtom uviděl, jak ze dveří společenské místnosti vychází Riedererová.

Tvář měla bledou, třásla se a sahala si na krk.

Za ní vyšel Fajfr.

Pankrátz se nemusel ptát, co se stalo. Výrazy, které říkaly: Tohle si pěkně odskáčem, vídal snad každý den svého života.

„Jitko, jsi jediná slušná ženská, kterou máme. Kdyby nebylo tebe…,“ začal Fajfr.

„Já jsem nechtěla,“ vykřikla Riedererová.

„Nechtěla?“

„Prostě mi nějak zaskočilo.“

„Zaskočilo?“

„Byl tam hroznej vzduch a najednou se mi udělalo blbě. Tys to necejtil?“

„Ne.“

„Málem jsem se pozvracela. Mejou se ty Rusáci vůbec někdy?“

Ze společenské místnosti vykročil Schwamberger. „Málem mě z těch mongolů trefil šlak.“

„Vážně jsi to nechtěla udělat?“ zeptal se Fajfr nevěřícně.

„To bych Melnikovi přece nikdy neprovedla! Proč jsi utekl ty?“

„Asi jsem toho měl už po krk.“ Na chvíli se na sebe podívali jako dvě děti, kterým došlo, že udělaly, co neměly.

„No,“ připustil, „asi je pozdě to brát zpátky.“

V tom okamžiku vypochodoval na chodbu i Schüssel: „Jsme zrádci. Eštěže máme tebe,“ pronesl k Riedererové, „jinak bysme si do konce života připadali jak poserové.“

„Chudák Melnik,“ pronesla Riedererová a všichni pohlédli ke dveřím. „Máte někdo cigaretu?“

Fajfr jí jednu podal. Mlčky došli do dílny, kde se na ně sesypali brusiči. Práce dnes stála, nanejvýš někdo vynadal brigádníkům.

Riedererová si stoupla zády k ostatním, otevřela okno a konečně si zapálila.

Z nízko ležících mraků se spustil déšť. Šedivé kapky dopadaly na betonový dvůr sklárny a posévaly beton drobnými čárkami, jako by do něj brousily návrhy schované stovky let v nebesích.

Nikdo mi neuvěří, že jsem nechtěla Melnika potopit.

Máma i táta mi říkali, abych se vyučila na brusičku, protože si v Lenoře najdu práci a budu mít klid. A já si postavila hlavu a šla do Vimperka. A klid už nikdy nenajdu.

Protože vždycky všechno podělám.

Odklepla popel do vánku a uslyšela kroky, které se rozléhaly celou sklárnou.

„Chtěli volat do Prachatic,“ hlásil Fajfr.

„A?“

„Telefony nefungujou. Někdo prej strhnul dráty.“

„Co dělaj?“

„Jdou k bráně.“

„I ten politruk?“

„Toho nevidím, ten tam není. Ne, sakra, je tam.“

„Co je?“

„Teď se votáčej.“

„Votáčej?“

„Jo. Politruk nejspíš říkal, že se nikam nedovolá, a generál je rudej jak Lenin. Páni, ten zuří! A teď za ním jde Melnik!“

„Ten politruk tu už byl,“ prohlásil najednou Schüssel.

„Kdy?“

„V březnu se slovenskou delegací.“

„A co chtěl?“

„Vyptával se u vitríny na Meyrovo sklo.“

„Sakra!“

Pankrátz došel k oknu a sledoval, jak Melnik stojí před generálem, rozhazuje rukama a snaží se ho uchlácholit.

Ale bylo to stejné, jako by se postavil do cesty ruskému tanku.

Generál se otočil k vojákům, vydal krátký povel, a čtyři muži se samopaly zaujali pozici u brány továrny.

Politruk otevřel zadní dveře auta, sklonil se k sedadlu, a když se znovu narovnal, držel v ruce knihu, kterou Pankrátz okamžitě poznal.

Před dvěma lety se na návštěvu sklárny ohlásil německý fotograf se žádostí o povolení vyfotografovat si Meyrovo sklo, a loni se skláři dozvěděli, že se fotka objevila v knize, kterou vydali východní Němci s titulem TRADICE MODERNÍHO SOCIALISTICKÉHO SKLA.

Pankrátz se otočil k vitríně, v níž stálo šest sklenic zářivě červeného meyrovského dubletu. Šlo o historický dabl, tedy variantu skla, které bylo totožné s originálem a vyrábělo se pro případ, že by se původní sklo ztratilo nebo rozbilo. Ostatní dably vimperského skla se v průběhu staletí poztrácely, včetně darů Marie Terezie pro výbavu Marie Antoinetty, darů habsburských panovníků Kateřině Veliké a snad všem papežům, ale poslední slavné meyrovské sklo střežil Pankrátz jako oko v hlavě. Věřil, že to je nejkrásnější sklo, které se kdy ve Vimperku vyrábělo. Během exkurze snad nebylo návštěvnice, která by se u vitríny nezastavila a nevydechla: To je ale krása!

Horečnatě přemýšlel o bezpečném úkrytu, ale nenapadalo ho jediné místo. Sklárna byla v létě plná brigádníků, kteří často nechápali, co po nich staří Němci chtějí, a občas se zatoulali do nejrůznějších částí sklárny, kam nikdo dlouhé měsíce nevkročil.

Schová ho a nějaký Čech mu ho ukradne.

A i když ho neukradne, dostane strach. S výjimkou Fajfra, Schwambergera, Riedererové a Schüssela každý uvěří, že se Rusové o Meyrovo sklo postarají a že ho v pořádku vrátí.

A pak tu jsou ti, pro které okupace znamená jedinečnou příležitost – Kadlecová nebo jiný komunista ví, co se od nich očekává.

Německé sklo?

To je vám zcela k dispozici – hodláme zahájit novou, revoluční epochu československého socialistického sklářství.

Kadlecová dá všechno za to, aby se stala ředitelkou. Bude Meyrovo sklo hledat, dokud ho nenajde. Fabriku zná jako své boty, ví, kam ženské schovávají šumavské bylinné víno i cigarety.

Pankrátz vyhlédl na dvůr. Dva vojenské gazíky stály na chodníku asi dvacet metrů od autobusu, kterým před hodinou dorazily na exkurzi děti z tábora na Kubově Huti. U brány sklárny hlídali čtyři vojáci. Ti dva, kterým viděl do tváří, byli vysocí, tmaví, asi dvacetiletí chlapci, nejspíš Kazaši nebo Turkmeni. Proslýchalo se, že je jejich velitelé připravili na boj s bundeswehrem číhajícím v šumavských lesích.

Určitě budou prohledávat každého, kdo vyjde ze sklárny.

A toho, kdo bude mluvit německy, jen tak nepustí.

Heinrich Pankrátz a jeho otec už schovávali meyrovské sklo před oddíly wehrmachtu, před revolučními gardami, před partyzánským oddílem Šumava 2, před trofejním oddílem ministerstva vnitra, i před komunisty z vedení skláren z Poděbrad, a vždycky pro něj měli předem pečlivě připravený úkryt.

Ale tentokrát se Pankrátz nechal ukolébat, protože se ředitelem sklárny stal Melnik, výjimečně slušný chlap.

Pankrátz sice promeškal šanci sklo schovat, ale v okamžiku, kdy mu pohled padl na tmavý ruský vojenský kabát, se cosi hluboko v něm vzepřelo.

Vždycky existuje způsob, jak věci propašovat nebo ukrýt. To se naučil od Kiliána Nowotného, Krále Šumavy, který zachránil život tisícovkám uprchlíků, i od tiskařů, kteří po městě už desítky let schovávali nerozmetané sazby a vytištěné knihy, jako právě teď Doznání Artura Londona. A sklo se tady schovávalo už skoro osm set let, od chvíle, kdy ho v lesích nad Vimperkem začali první němečtí alchymisté vyrábět a církev je obviňovala z čarodějnictví.

Rozhlédl se po dílně – skláři stáli u oken pohlceni divadlem, které se odehrávalo na dvoře. Vstal, roztáhl ruce, jako by zíval, a vydal se k ředitelově kanceláři.

Klíče od vitríny visely vedle dveří. Strčil je do kapsy a vydal se zpátky. Minulo ho pár dětí, které pionýrská vedoucí postrkovala ke schodům, a zezdola slyšel, jak Melnik cosi vysvětluje a Kadlecová zvyšuje hlas, protože už začíná cítit svou šanci.

Ruský voják se samopalem se objevil ve dveřích na druhé straně chodby, aby obsadil nepřátelské území.

Pankrátz udělal krok k vitríně. Neměl žádný plán a dvacet metrů od něj stál voják se zbraní.

K vitríně loudavě došlo asi šestileté děvčátko a zastavilo se. Vlasy mělo mokré od deště a přes rameno mu visela plátěná taška, které Češi říkali žebradlo.

Na jeho ušpiněné látce byl našitý červenožlutočerný obdélníček, vlaječka Německé spolkové republiky.

Pankrátz už téměř udělal krok k dívence, ale pak si uvědomil, jak ho asi děvčátko vidí: starý neoholený chlap s prošedivělými nezastřiženými vlasy v roztrhaném svetru, který nosil od září 1948, kdy se tu naposledy zastavili jeho příbuzní z Německa.

Popletenej, plesnivej německej dědek tohle děvčátko vyděsí na smrt.

Má tu někdo děti?

Komunistka Kadlecová, napadlo ho, a ta je dole s vojáky.

V šuplíku jejího psacího stolu našel jen prázdné obaly od žvýkaček, lentilek a hašlerek.

Nakonec na dně nahmatal tyčinku, které Češi říkali kokosové řezy a Němci kokosšézy. Vždycky, když Schwamberger vyhrál v hospodě v kartách, nakoupil dětem šézy – nikdy se totiž nenaučil vyslovovat ř.

Pankrátz strčil kokosšéz do kapsy a vyhlédl otevřenými dveřmi.

Dívenka stála bez hnutí před vitrínou a její světle modré oči zíraly na Meyrovo sklo.

Pankrátz se sehnul k hromadě kartónů, vyhrabal vyztuženou krabici, ve které se posílaly sklenice přes Irsko tajně za oceán, a ze stolu vytáhl darovací listinu vimperské sklárny. Byla už orazítkovaná, protože razítko se věčně ztrácelo a nikdo neměl nervy ho při vzácných návštěvách na poslední chvíli po celé fabrice hledat.

Vyzbrojen kokosšézy, krabicí a listinou vykročil na chodbu a stoupl si vedle děvčátka tak, aby na něj voják neviděl.

„Ich,“ ukázal na sebe, „bin Heinrich. Du?“

Děvčátko zvedlo oči od skla.

Pankrátz zdvihl ruku a odhalil svůj trumf.

„Kokosšéz. Sehr prima.“

Dívenka stála jako přimražená a Pankrátz si vzpomněl na pohádku bratří Grimmů, kterou často vyprávěl svým synům, v níž se ztracené dítě setkává uprostřed lesa s ošklivým obrem.

Natáhl ruku až k ní.

Dívenka se nehýbala a on nedokázal rozeznat, jestli je to strach nebo jen ostýchavost.

„Ich setzte das in deine Tasche.“ Opatrně natáhl ruku. Dívenka se podívala na kokosový řez a ani se nepohnula.

„In die Tasche,“ zopakoval a ukázal na žebradlo.

Dívka na něj tázavě pohlédla, žebradlo si sundala a podala mu ho.

Pankrátz ho otevřel a našel igelitový sáček s jablkem, rohlíkem a trojúhelníčkem sýra. Pomalu a rozvážně je vytahoval a vkládal dívence do ruky.

„Ein Apfel und ein Käse. Šír.“ Dítě udiveně vzhlédlo a Pankrátze napadlo, že by ho svou češtinou mohl alespoň rozesmát.

Ale tohle nebylo dítě, které se směje chybám ostatních.

„Und ein Kokosšéz. Aber das ist nicht alles. Ich habe ein Geschenk. Dhárek. Frštést du? Für deine Mutti.“

V boční kapse žebradla objevil červený notýsek. Velkými dětskými písmeny na něm stálo dívčino jméno a příjmení: patřilo staré sklářské rodině z druhé strany Šumavy.

Bože, děkuju, že mě nenecháš na holičkách, pomyslel si. Rodiče děvčátka budou čekat u autobusu, a až Rusové odtáhnou, sklo nám vrátí. Jsou to slušní lidé, protože si v Československu našívají na tašku západoněmeckou vlajku.

Vytáhl darovací listinu vimperské sklárny, dopsal na ni Rettung des historischen Glases von Meyr Neffe a dole se podepsal.

Teď bylo žebradlo prázdné, jeho obsah držela dívenka v ruce.

Odemkl vitrínu, vytáhl šest sklenic meyrovského skla a vložil je do papírové krabice s nápisem Sklárny Bohemia, přičemž nedokázal odhadnout, jestli se do žebradla vejde.

Pane Bože, zachraň tohle sklo.

Krabice zapadla do žebradla.

Na konci chodby se objevil světlovlasý chlapec a zavolal dívčino jméno.

Dívenka otočila hlavu a tázavě se zadívala na prázdné místo ve vitríně.

Heinrich se usmál.

„Für deine Mutter. Ein Geschenk,“ zašeptal.

Děti se na dvoře řadily před vchodem do brusírny a některé se už pustily do rohlíků a sýrových trojúhelníčků.

Dívenka se objevila ve dveřích expedice a vydala se přímo k vedoucí. Byla dva kroky od ní, když otevřela ústa, nejspíš aby jí o skle pověděla.

„Scheisse,“ zašeptal Pankrátz nalepený na skle.

Naštěstí právě v tom okamžiku strčil černovlasý chlapec do svého souseda, který skoro spadl do louže. Vedoucí se k nim otočila a dívenka zůstala bezradně stát.

Poté se děti seřadily po dvou do pestrobarevné housenky, která se vydala k bráně a v níž dívenka Pankrátzovi zmizela ve změti bund.

Poznal ji, až když procházela kolem vojáků.

Dveře autobusu se otevřely, dívenka nastoupila a usadila se ve třetí řadě. Za ní se do dveří ještě nasoukaly dvě dívky a vedoucí.

Řidič vyhodil nedopalek z okna a s pohledem upřeným na vojenské gazíky nastartoval.

Autobus se rozjel a velkým obloukem se vyhnul ruským vozidlům. Mladík v ruské uniformě zdvihl ruku a zamával, ale nikdo v autobuse mu na pozdrav neodpověděl.

Potom autobus zmizel na konci ulice a na chodbě sklárny se rozezněly ruské hlasy.

Vyjít ven by mělo být jednoduché. Pankrátz nic nenesl, ale možná ho voják u brány vrátí zpátky – možná v Rusku nemůže dělník během dne areál továrny vůbec opustit.

Pankrátz vykročil z dveří balírny, a když byl deset metrů od brány, vpotácel se do ulice Daňha tak opilý, že se po pár krocích opřel o zídku a začal močit. Vojáci na něj zírali, ale zatím ho nechávali být.

Pankrátz kolem nich prošel a byl už na rohu ulice, když se z otevřeného okna na prvním patře ozval křik – Kadlecová stála u vitríny a ječela, protože se shodila před sovětskými soudruhy i vimperskými skláři.

Pankrátz zamířil k hospodě. Věděl, že všichni budou vykládat jen o Rusákách a tancích.

Ale ty mohl pustit z hlavy.

Potřeboval pivo.

Potřeboval si sednout za stůl v hospodě, kterou Josef Meyr nejen postavil, ale v níž také zemřel uprostřed svých dělníků.

Konec ukázky

Více o knize

http://www.65pole.cz/clanky/156-meyrovo-sklo