SYMPOSION

Miroslav Jandovský

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1993 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2015 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-177-6 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-178-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-179-0 (PDF na CD)

Miloš.

1. KROKODÝLOVÉ.

2. VEDEME ŘEČI.

3. KYTICE PRO ŽENU.

4. DŮVĚRA.

5. OBĚŤ KRITIKY.

6. O SMÍCHU.

7. POHANŠTÍ BOHOVÉ K NÁM POŘÁD PROMLOUVAJÍ.

8. OBRAZ.

9. KONEČNĚ NA NĚ DOŠLO.

10. PROSTÝ ŽIVOT.

11. POLITIKA.

12. MAPA.

13. PROČ?

14. JE ŘEČ O KAMENECH.

15. KAMENY MLUVÍ.

16. SLOVO O VÝKONECH HOUSLOVÝCH SÓLISTŮ.

17. SYMPOZIONISTÉ.

18. NÁŠ PES MÁŠA.

19. SENEKA.

20. O ILUZÍCH.

21. O BUDOUCNOSTI NIKTERAK RADOSTNÉ.

22. TĚLO.

23. KNOFLÍK.

24. STESK PO ZAROSTLÉM CHODNÍČKU.

25. LÍVANCE PODLE KNĚŽNY.

26. SPOR O NÁROD.

27. KŘIŽOVATKY.

28. O NIC NEJDE.

29. PROŽITEK.

30. NAKONEC DOŠLO NA MORÁLKU.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Miloš.

Miloš je sochař. Jeho robustní ženské postavy byste našli na různých místech Evropy. A taky je výborný malíř, jenže tím se nechlubí. Ani sochami se nechlubí, hodnocení přichází samo, jaksi mimoděk. Občas koukám z patra ochozu nad jeho atelierem na binec dole, na sádrová torza, na skicy, které zaplňují plochy balicího papíru, na kusy kamene, mramoru i jiných poctivých sedimentů a vyvřelin a vedeme řeči. Tady nebo jinde v domě. Do řeči vstupuje Marie svými zkušenost vyjadřujícími postřehy. Žena umělce, je-li zaujata dílem svého manžela, se spontánně stane zažitým znalcem umění.

Co má člověk říkat, když se chvíle krátí? Chvíle, která ho spojuje s druhými lidmi? Má vystoupit jako mudrc, který na konci dělá bilanci? Ne. Řeč se vede tak, jak jde život. Na přeskáčku. Tu se zastaví u detailu, tu přeskočí jednu a druhou terénní vlnu, ty si pak vyber, nebo si to všechno v hlavě srovnej. Ale ani ne v hlavě. Taková chvíle se nehodnotí, o ní se nerozumuje. Prostě je a dost.

13. PROČ?

Člověk a věci jdou spolu ruku v ruce. Některé mu slouží, a jsou proto obměňovány, některé ho těší. Ty mají schopnost vydržet. Pak s člověkem procházejí časem, až člověk, který je má doma, ani neví, o co původně šlo. Mně šlo o obraz. Podpis autora nečitelný, technika starobylá, zašlé barvy volají po restaurátorovi. Snad doma nemáme starého Holanďana? Restaurační práce nejsou levné, proto se zkusmo ptám, jak se dnes platí podobná díla.

„Víš,“ řekne Miloš a chystá se odpovědět na otázku, „o cenu v umění nikdy nejde. Jde o ni tam, kde se něco prodává. Kde se draží nebo tak nějak. Tam se pak dohadují o sumu a je to jako jinde na trhu. Čím je věc dražší, tím se čeká vyšší hodnota. Jenže mezi cenou a hodnotou nemusí být shoda. Já si cením tadyhle té věci,“ ukazuje na kamenné torzo za svou hlavou, byla to drobná ženská postava vystupující z kusu bílého mramoru, „tak, že bych ji nedal za jakoukoliv cenu. Pro mne má jistou hodnotu, která se k ceně neváže. Jenže když věc nemá cenu, nemá pro mnoho lidí ani hodnotu. V umění však o cenu nikdy nejde.“

Pak sedíme a mlčky uvažujeme o světě, který obrací pojmy na hlavu, hodnotám přisuzuje cenu a cenám hodnoty. Zvláštní je ten náš svět, v němž si i úctu mnohých můžete zaplatit. Asi je to přirozené, možná, že posunuté kamsi, kde se lidé střetávají ve svém sporu o pozice, o prestiž, o moc. Kdo ví? Někdy je dobře vědět, jindy ne. Iluze patří k životu.

„Člověk musí být z něčeho živ,“ řekne Marie, protože má na starosti domácnost a ví, co to je žít se sochařem, který neměl vždycky práci a kterého vystavovat bylo v jisté době u nás zakázáno.

„Samozřejmě, jenže radost z tvorby nesouvisí s plným talířem.“

„A s čím souvisí?“ zeptám se, protože mne tenhle stav zajímá. Kdysi jsem se nerozvážně rozepsal o tom, co se v člověku děje, když píše báseň. Moc jsem si na tom zakládal, snad výsledek někdy někde uplatním, ale spíš neuplatním.

„To je otázka. Kdybych na ni odpověděl a měl pravdu, byl bych přinejmenším vrátným na Olympu. Já nevím a vědět nechci.“

„Máš strach, že by se to už nikdy nedostavilo?“

„Možná. Samozřejmě že odpověď na tuhle otázku mám, odpovědí je vždycky na všechno plno. Kdekdo si ví rady, jenže to jsou vždycky jenom jeho rady a jeho odpovědi. I moje je jenom moje. Můžeme si položit otázku, jak vzniká život. Technická stránka věci je nám jasná, běžně ji praktikujeme. To však není odpověď. O co tu tedy jde? To nikdo neví, a sotva se kdy dočkáme odpovědi, pokud se vůbec budeme ptát. S tvorbou je tomu taky tak. Jsem s to žádoucí pocit nadšení vyvolat určitým jednáním. Za jistých podmínek jsem to kdysi zažil a jsem schopen podmínky zopakovat. Na víc se neptám, alespoň už se neptám, protože vím, že bych se ptal marně.“

Koukám, že se drží za bradu stejně jako já. Pustím ji, aby mohla vydat další svědectví o stavu mého nitra: „Mám pocit, že tohle je univerzální lidská záležitost. Platí pro vědu a pro jakoukoliv tvůrčí činnost. Nadšení z vědeckého objevu podněcuje další hledání a pátrání po souvislostech života, po jeho formách, po jeho pohybu. Podobný pocit může zažít každý člověk, který dělá užitečnou práci pro druhé lidi. Nikdo z něj není vyloučen, jenom ne každý je ho schopen a ochoten vyvolat. A přiznat si ho. Není to činnost měřitelná mzdou, i když je mzda obvykle na jejím konci jako jakýsi společenský doklad hodnoty oné činnosti.“

„Možná, že máš pravdu,“ řekla Marie, „ale to, co Miloš dělá, je skutečně zvláštní činnost. Nejde o to, aby žena, kterou se snaží z kamene vydobýt, se podobala konkrétní ženě. Podívej se na tohle,“ ukazuje na postavičku vytesanou z růžového kamene, která stojí na knihovně a z jedné strany podpírá tlustý svazek čehosi po podepření volajícího. „Vidíš tu ruku?“

Ruka se dlaní napřahuje vzhůru, snad ke světlu, jako by ho chtěla sevřít do hrsti.

„Takhle se zachovají všechny ženy, každá jinak, ale všechny stejně. Tahle něco nabízí, něco, co druhému udělá radost. Je na tobě, aby sis představil, čím ti může žena způsobit radost. Nabízí se snad tisíce možností, ale jenom jedna je pravá. Ta, o kterou jde právě tobě.“

Chápu. Jde o cit, a ne o rozum.

Ach jo. Už jsme v tom zas. Nebylo by lepší bavit se o tom, co právě ženy nabízejí? Jenže tu sedí Marie a ta by toto téma asi neschválila.

„Samozřejmě,“ předstírám vážnost, „věda směřuje k racionální stránce člověka, ale vědec je taky tvůrce, taky má cit a ten se bohatě uplatňuje při tomhle zhola racionálním jednání. Pouhým rozumem se nedá nic velkého objevit. Alespoň to tvrdím, i když asi nemám pravdu. Soudím podle toho, že bez citu může pracovat počítač, ne člověk.“

„Nikdo nemáme úplnou pravdu. Kdybychom ji měli, nezbylo by nic na ty druhé,“ směje se můj hostitel.

„Říkal jsem,“ vracel se však sám k otázce položené na začátku, „že umělci o cenu v podstatě nejde. Van Gogh za svého života neprodal vůbec nic – a dnes se jeho obrazy prodávají za milióny. Tím chci říct, že lidé hodnotu jeho díla pochopili až dodatečně. Jednak díky dílu samému, jednak díky životu, který dal van Goghovi za pravdu. Tím životem myslím pohyb hodnot, zkušenost s výtvarným uměním a vůbec. Jeho pochopení nových podmínek života, jeho pojetí a zpodobení bylo najednou srozumitelné. To snad jsou záhady nebo projev vývoje. Já nevím. Snad tu měla svoje místo i Stoneova životopisná knížka a vydané dopisy. Najednou lidé pojali k autorovi, kterým za jeho života pohrdali, důvěru. Když už umřel, omyly se napravovaly snáze. Je mi líto, ale jistou roli hrálo i v tomto případě veřejné mínění. Když se lidé shodnou na tom, že něco umím, že je mne proto třeba znát, budu slavný. Když se toto mínění nevytvoří, třeba proto, že mám na nějakém vlivném místě protivníka, začnou mne uznávat, až tento člověk odejde ze hry. Mezi lidmi to už tak chodí.“

To neměl říkat. Ve mně se probudily a vzbouřily nižší složky mé osobnosti.

„Tohle dneska platí zejména na knižním trhu,“ volám. „Autora nedělá nakladatel, ale knihkupec. Nakladatel by to třeba vydal, ale nejdřív chce vědět, co tomu řekne čtenář. Se čtenářem jedná prodejce, většinou knihkupec, protože pouliční prodavač není knihkupec. Ten rozhodne, zda se kniha bude tisknout a v jakém se vydá nákladu. Odhadne vkus a zájem čtenáře. Nechce prodělat, proto volí opatrně. Vkus čtenáře pak ovlivňuje reklamou, která ani nemusí být důstojná, stačí, že je působivá. I tady se uplatňuje manipulace.“

„Z toho si nic nedělej, to všechno za čas přejde,“ říká Miloš přesvědčivě.

„Jak to můžeš takhle důvěřivě tvrdit? Vždyť jde o kulturní hodnotu, která se vrhá na trh jako třeba slanečci. Proto se něčemu přiznává kvalita, kterou to zboží nemá, nebo ne v plné míře, jenom proto, aby se vydělalo? Copak se takhle nepracuje i s lidmi? Z průměrného jedince udělá obratný manipulátor osobnost.“

Ani se mi nechce připomínat předvolební praxi. Politické strany u nás sice své reklamní štáby nezveřejňují, ale lze je tušit. Hlavně jsou vidět výsledky jejich obratné práce, na kterou zatím nejsou našinci zvyklí a berou je jako objektivní chod dění. Jsme důvěřiví jak ty ovce.

„Žijeme v době matoucích jednání,“ říkám nahlas, „rozkomíhaných hodnot, za kterými jsou jenom chamtivé tlamy deroucí se k penězům, a tedy k moci.“

„Ale jdi, ty škarohlíde,“ řekne Miloš zaraženě, protože má plastickou představu lidské fyziognomie takhle popsané.

„Tohle přece nemůže tak rychle přejít. Nikde nevidím důkazy, že by tento stav ustupoval, nebo že se postupně kultivuje. Události ve světě spíš ukazují, že se lidstvu kolem krku zadrhuje konopná smyčka.“

„Člověk je buď optimista, nebo pesimista,“ říká Miloš důrazně a myslí tím, že bych to měl pochopit a přestat.

„To se ti snadno řekne. Možná, že v historickém prostoru příštího tisíciletí se najde řešení. Jenže já mám před sebou už jenom pár let.“

„Proto ti nezbude nic jiného než se smířit. Nebo se užírat. Jinou možnost nevidím.“

„Skutečně jsi mne potěšil,“ říkám s potlačovanou ironií. „Nemám žádné převratné ambice, jenom bych chtěl dokončit práci, kterou mám rozdělanou.“

„Za dlouhá staletí, co se vytvářejí umělecké hodnoty,“ nabral Miloš opět dech, „se situace všelijak obracela, ale nakonec umění vždycky vyhrálo. Vždycky se umělecké dílo dostalo tam, kam patřilo.“

„Teď jsi mne skutečně uklidnil. Jsi pro jakési objektivní proudění, které nedá skutečnému dílu zapadnout. Knih, které skončily v plamenech alexandrijské knihovny, nelitujeme, protože o nich nevíme. Podobné požáry můžeme mít ještě před sebou. Lidská tupost a nezájem se jim může plně vyrovnat.“

„Proto se musíš obrnit tím, co ti zřejmě chybí. Trpělivostí. Umělcův horizont může být současníkům nepochopitelný.“ Zase připomíná van Gogha, Gaugina, Seurata a další, argumentuje a jeho hlas se nese na teplé tónině člověka zaujatého. Neříkám nic, myslím však na to, že já o voze a ty o koze. Nebo mluvíme oba o tomtéž, ale rozdílnými jazyky?

Do ticha, které pak už chvíli trvalo, pronesla Marie, která až dosud seděla tiše a jenom nás poslouchala, větu a já jsem měl dojem, že zase jednou slyším absolutní pravdu: „Dneska to mají nejhorší mladí sochaři a naivní myslitelé.“

22. TĚLO.

„Stalo se to Víťovi, Marie si na něj bude pamatovat. Takovej fešák to byl, s námi v atelieru byl jenom dva roky, co s ním bylo potom, už nevím,“ řekl Miloš a tázavě se zahleděl na Marii. Ta však zůstal lhostejná – Víťa sem, Víťa tam. „Jedna holka ho úplně zničila. Řekla mu veřejně, že miluje jeho tělo. A hned předváděla, jak to myslí. Vzdychala, že něco tak parádního jako jeho deltové svaly se často nevidí, hnětla jeho svaly trapézové, jeho to lechtalo, ale držel. Prsní svaly byly jeho pýchou, a když došlo na bicepsy, nevěděl, chudák, co si má myslet. Ne, že by to nevěděl už před tím, ale teď se zřejmě naplnila míra, a jak tak vzdychala, zaúpěl, že to taky mohla říct dřív a ne tak veřejně. Ona na to, co tím myslí, a on dal jasně najevo, že mu tady před celým atelierem říká, že ho miluje.

‚Cože?!‘ zařvala. ‚Já že tě miluju? Takovýho moulu moulovatýho? Pitomce vysvalenýho?‘ a pak to dál rozvíjela a dávala najevo, že má v jistém směru rozvinutý slovník a že logika není její silnou stránkou.

Byl v tom zjevný rozpor a Víťa se zmohl jenom na zjištění, že slyšel, stejně jako my, že mu přece veřejně řekla, že ho miluje.

‚Takovou blbost bys ode mne nikdy neslyšel,‘ řekla Miluška.“

„Říkáš Miluška?“ skočila Marie pohotově do pauzy, v níž Miloš nabíral dech.

„Řekl jsem Miluška? Možná Miluška, já už nevím. Nebyla od nás, asi dělala keramiku, možná sklo, já už nevím.“

„Ale řekl jsi Miluška.“

„Je možné, že jsem řekl Miluška. Taky jsem mohl říct Jaruška nebo Maruška a bylo by to stejný.“

„To by nebylo stejný.“

„Prosím tě, nechytej mne za slovo. Takhle umanutou ženskou aby člověk pohledal. Nějak podobně musel uvažovat i Víťa, protože se snažil všechny přesvědčit, že když někdo miluje jeho tělo, myslí tím, že miluje jeho, Víťu, protože on, Víťa, je v tom těle domácí. V tomhle bodu měl pravdu a my jsme svědčili v jeho prospěch.

Ona však energicky dokazovala, že právě on, tedy ten domácí, ji zajímá jako loňský sníh. Něco tak banálního, jako je Víťa, by ji nepřimělo ani k tomu, aby se za ním otočila. Jenže tělo, tělo máš obrovský, to stojí za to, aby o něm člověk uvažoval.“

„Víte, že to tvrzení nebylo zas tak uhozené, jak se na první pohled zdá?“ říkám a nasazuji přemýšlivý výraz. K němu přidám do hlasu tón, který vylučuje možnost snižující legrace, protože se chystám sypat perly.

„Člověk přece žije prostřednictvím svého těla, toho souboru chemických prvků a kdo ví čeho, co samo o sobě má pramalou cenu. Jenže tu banální masu oživuje duch, tedy já a jsem to já, kdo využívá energie, kterou mu látky spalující se v organismu poskytují. Já nevím, jak to je, vím jenom, že tahle tělesná schránka, moje tělo, je objekt mi velmi záhadný, a proto v jistém smyslu mi i velmi vzdálený. Tělo by snad mohlo žít – jsou významné instituce, které jsou toho svědkem – i mírně odvráceno od ducha, v tomto případě od zmíněného Víti.“ Takže perly byly spíš z pouťového materiálu.

„Co myslíš těmito podezřelými nesmysly?“ zaútočila Marie. Určitě musela mít nějakou nepřiznanou zkušenost s nějakou Miluškou, to jsem celkem bezpečně vyčetl z jejích narážek a teď se chystala svoji ničivou energii obrátit proti mně.

„Myslím tím, některá náboženství se k tomu veřejně hlásí, že jsem přechodný host v pomíjivém těle. Ne… Nebo jo? Nějak tak a podobně.“ Zaplétat se do choulostivých detailů toho typu bylo zřejmě nerozumné.

„Takže ty působíš jako duch a tvoje tělo je jenom tělo, za které tvůj duch nenese odpovědnost,“ vysvětlovala si můj názor po svém.

„Vedeš řeč někam jinam,“ prohodil jsem nesměle, protože jsem začínal tušit, že by mohla mít pravdu a že otázky ducha a hmoty mohou nabírat na akceleraci.

„Dovolte, abych se vmísil,“ řekl Miloš. „Nabídka typu ‚Miluji tvé tělo‘ je nabídka povzbudivá a myslím, že mnohý muž by ji se zájmem přijal. Samozřejmě, že jako výzvu k úvahám o morálce. K ničemu totiž nezavazuje. Ve všech jiných případech milovaný muž přijímá určité závazky, když ne jiné, tak alespoň závazky morálního typu. Jenže co může milované tělo? Za co takové tělo, zejména když je odloučeno od rozumu – rozum se v něm sice zdržuje, určitě občas, jako racionální základna duchovna má výlučné postavení – za co pak takové rozumem opuštěné tělo odpovídá?“

Teď to začalo Marii zapalovat, přeřadila na vyšší stupeň a její řeč, která následovala, vyexcerpována, zní takto: „To by se vám hodilo, já vám oběma rozumím. To by byla zábava, to by byly hody a těch nešťastnejch ženskejch, které by chodily po okolí a ukazovaly oči, co jim zbyly pro pláč.“

„Vidím, Marie, že s námi v podstatě souhlasíš. Oko, které zbylo pro pláč, které už není na nic jiného, je oko opuštěné, dokonce už i z těla vyloučené. Vidím oko, jak bloudí krajem a věnuje se jenom jediné své funkci, která byla až dosud funkcí příležitostnou. Zvláštní, že mne to dřív nenapadlo.“

Přiznám se, že jsem měl co dělat, abych při Milošově projevu zachoval vážnou tvář.

„Kdybych já byl sochař,“ vyzdvihuji svoji osobu, „já bych miloval tělo v jednom kuse. Samozřejmě že ženské tělo. Tělo vcelku i jeho detaily. Některé části ženského těla jsou vskutku vynikající. To musím přiznat i nižším živočišným druhům, zejména těm, které si člověk ke své potěše vypěstoval. I když tady, to připouštím, estetické normy nejsou většinou brány v potaz. I u ženského těla platí, že je záměrně pěstěno, aby se zájem člověka soustředil jenom na některé jeho partie.“ Tady jsem se dopustil tradiční své chyby, která byla přehlédnuta, že jsem mužské ztotožnil s člověčenstvem.

„Sochař musí mít pro tělo vyvinutý cit. Pořád vlastně s tělem pracuje. Když kouká na konkrétního člověka, už nevidí paní sousedku, ale vidí...“

„No, co vidíš?“ skočila Milošovi Marie netrpělivě do řeči. „Jen to řekni.“

„Netuším, na co pořád narážíš, jaký pseudoproblém sem podsouváš. Vidím třeba nějakou ušlechtilou ideu. Třeba Dobro nebo Vlast.“

Milošovi je třeba přičíst k dobru, že nedbal našeho hlučného smíchu a nerušeně pokračoval: „Jsou ženské, které tak skutečně vypadají. Na mou duši. Já jsem už s modelem dávno nepracoval, nepotřebuji to, protože jednak znám anatomii, jednak mám fantazii. Vím, jak se věci mají. Nepotřebuji, aby mi tu seděla cizí ženská, stačí mi projet se metrem. Pod tím všelijakým textilem je pořád jenom jedno ženské tělo. Všelijak zformované, zdeformované, ale jenom jedno. Žádné mne nemůže ani oslnit, ani znechutit. Každé tělo je totiž svým způsobem krásné. Ne tím, že vypadá podle nějaké přijaté a právě teď uznávané normy, ale proto, že ho něco probouzí. Něco ho zušlechťuje a dává mu smysl.“

„Smysl? Jaký může mít lidské tělo smysl?“ ptám se nedůvěřivě.

„Nevyjádřil jsem se přesně? Snad to nevadí, nejsme na vědecké konferenci. Tím jsem myslel, že třeba taková matka, která se s oteklýma nohama žene za nějakým konkrétním všedním cílem, je krásná svým zaujetím. A toto zaujetí je také jenom součást tohoto života. Možností podobných je mnoho a já po nich koukám a říkám si, člověk je přece jenom kus božího daru. I když v Boha nevěřím, uznávám ho, protože tím respektuji, uznávám právě člověka. On totiž Bůh trvá proto, že trvá člověk. Kdyby nebylo člověka, nebylo by ani tohoto lidmi uctívaného Boha. Neřekl jsem zase nějakou volovinu?“

„Ne. Jenom nám to krásně rozjíždíš. Myslím rozšiřuješ. Začali jsme tím, že Miluška měla chuť na Víťovo tělo, a jsme u otázky, co by na to řekl Bůh, kdyby až na něj došla řeč. Co s tím uděláme?“

26. SPOR O NÁROD.

„To mi neříkej, bez přiměřeného důkazu jenom pomlouváš,“ křičel Miloš a na čele mu naběhla červená žíla.

„Ale jdi. Vždyť jsem vedle něj seděl a jeho kluk, mohlo mu být asi dvacet, možná taky jenom sedmnáct, kouřil tlustý doutník a na nohou měl černé polobotky bez ponožek. Na můj vkus se choval dost extrémně.“ Jako argument to nebylo nic moc.

„Latinská Amerika je něco, o čem nic nevíme. Tam prý pořád ještě věří na revoluci.“ Marie se přidala s celkem nestranným stanoviskem.

„To mi vypravuj,“ uhýbám od tématu. „Stačilo, aby na tribunu vylezl chlapík s rukou v bílém obvazu a sál bouřil, div se nerozsypal. Evropa je pro ně exotický kus světa, co platí tady u nás, to u nich neplatí.“

„Jak ses s ním domluvil?“ pokračoval hostitel v útoku proti mému sdělení, proč nečtu jeho oblíbeného autora, který je doma i ve světě uznávanou autoritou.

„Mluvilo se jenom španělsky. Kdo byl z Evropy a španělsky neuměl, měl smůlu. Platilo to i pro mne. My jsme jenom pili, na co jsme měli chuť, a jedli kraby a podobnou havěť. Děsné, co?“

Miloš vytáhl z knihovny knížku pomlouvané osoby. Na záložce byla základní data. Pak zajásal: „Hele, vždyť je to už dědek. Jak to, že měl tak mladého syna? Kdy ho, prosím tě, měl?“

„Tohle není žádný argument. Tam jsou chlapi v plné životní síle pořád. Dělá to podnebí a ženské, tam jsou ti ženské, no, co bych povídal,“ dodal jsem stranou s ohledem na Marii.

„Já mám jeho knížky taky ráda, musím si však vždycky zvykat na jeho způsob myšlení. Je to jiný svět, i když jsou lidé všude jenom lidmi.“

„To jsou. Já tam v řeči – debatovali jsme nad vážným problémem – jedné dámě, byla shodou okolností úplně černá, v zamyšlení přejel prstem přes dlaň. Jenom náznak kolečka jsem na dlani zakroužil… a nestačil jsem se divit! Málem jsem ji musel sundavat ze stropu. Udělala by to naše ženská? Jiný kraj, jiný mrav.“ Naštěstí se neptali, co ten kroužek na dlani v těch krajích znamená. Styděl jsem se, když mi to vysvětlovala, a stydím se ještě teď. „Jeden italský režisér přišel na tu recepci v džínách a v košili. Všichni ostatní měli obleky, jenom někteří světlé jako já. V tom vedru to byl projev úcty k hlavě státu. V případě toho Itala šlo o snahu dokázat, že je bereme mezi své bližní. Myslím však, že mu na to kašlali.“

„Nemohl ses ho zeptat za pomoci tlumočníka?“ dorážel Miloš a italským režisérem v košili se nedal zmást.

„Když tam byla hlava státu, tak tam tlumočníci nesměli. Nám mělo stačit, že jsme nasávali hrdinsko-velkolepou atmosféru. Mně to nasávání dlouho nevydrželo. Když jsem ochutnal všechno, co pili ostatní, odloučil jsem se, abych si prohlédl budovu, jenže gorily v předsálí mne už nepustily zpátky.“

„To mne pořád nepřesvědčuje. Svět je jeden, různí se jenom v detailech, podstatné je, co lidé chtějí, a smysl toho je týž na Kamčatce nebo v Bangladéši,“ tvrdí Miloš urputně a zdálo se, že se bude držet svého.

„Tak docela to ovšem neplatí. Lidé vyznávají určité hodnoty a pod vlivem své zkušenosti, která ovšem není všude stejná, jim přisuzují určitou váhu. Náš člověk například klidně svoji včerejší víru zapře a přeskočí do vlaku, který jede na opačnou stranu. A jsou národy, které jsou ochotny za svoji víru umírat.“

„No jo, má pravdu,“ řekla Marie.

„To myslíte, že Češi nejsou co do víry stálí? Že jsme jako národ v tomto podstatném rysu národní povahy jaksi, jak to říct, něco jako méně hodnotní než jiné národy, které za svoji pravdu vedou boj?“

„Já nevím,“ kroutím se. „Nebyla to žádná legrace, když z nás po Bílé hoře násilím dělali katolíky. Na národní kvalitě se to musí projevit. Taky strádáme nedostatečnou znalostí svých národních dějin, každá generace zažívá jejich předělaný výklad. Co o sobě víme, je většinou to, co si o sobě vědět přejeme. Mluvím o sobě,“ dodal jsem licoměrně, „ale určitě na tom tak nebudu sám. Vždycky jsme si minulost přibarvovali. V době národního obrození to snad ani jinak nešlo. Bohužel to nepřestalo. Jednu chvíli planeme pro hrdinské minulé časy, a když nám dojde, že jsme při tom naivní, začneme vše zatracovat a ochotně minulost popliveme. Bojovali husité za národ? Sotva. Ani tu nebyl. Teprve noví buditelé jim přisoudili nepřiměřenou prozřelost.“

„Kam se s tím hodláš dostat? Že jsme po Bílé hoře byli jako pěna a to ticho že hlodalo v naší národní povaze? Nebyl bys první, kdo by to tvrdil.“

Vypadalo to, že mi Marie tentokrát odepře přiměřenou spolupráci. Podle nepsaných dohod spočívala v mírné oponentuře kořeněné přiměřeným nesouhlasem. Jsme přece lidé a ti se k nějakému poznání propracovávají ve vzájemném souladu, který vždy nemusí znamenat souhlas s proneseným názorem.

„Já se na to dívám tak, že blbost je nakažlivá stejně jako nepřiměřené hrdinství,“ ozval se Miloš po chvíli, v níž přiměl kocoura k odchodu z místnosti. „Nastane taková kritická situace, lidé váhají, nerozhodně přešlapují, nevědí, jak se rozhodnout, najednou se někdo utrhne a všichni se za ním ženou. Nebo se všichni pod vlivem autority rozhodnou sedět a počkat, až jak se to vyvrbí.“

„Okolnosti se na člověka nahrnou, najednou tu jsou nové podmínky, zkušenost s nimi není žádná a vznešené ideály, do té doby tak snadno citované, se mají uskutečnit. Několikrát jsme to zažili, po mobilizaci třeba. Těm, kteří šli z hranice domů, nějak bylo, snad byli osobně rádi, že nebudou muset válčit, nebo to cítili jinak. Těm, kteří je poslali domů, do svědomí sahat nechci.“

„Mluvit o nepříjemných věcech, které se nás všech dotýkají, se nechce nikomu. Co já můžu? Mne se mobilizace na konci republiky netýkala.“ To byl zase Miloš a byla řada na mně. „Několikrát jsme se násilí úspěšně vyhnuli. Ve dvou případech, na které se sami pamatujeme, bychom asi dostali drsně na frak. Ti, kteří by přežili, by se teď mohli odpovědně postavit státním autoritám na jejich výzvy, ať jsou takové nebo jiné. Takhle však asi musíme jenom držet krok. Nesmírně dobře se s námi manipuluje. Autority mají nad námi vrch. Proto jsme tak lehce podlehli něčemu tak nám vzdálenému, jako byl kult osobnosti. Lízali jsme paty a čekali, že to všechno za nás někdo vyřeší, protože, nebo přestože jsme svobodymilovný národ. Říkám to nerad, ale právě tohle asi způsobilo, že teď poslušně šlapeme za vozem.“

„Přeháníš a já to nechci poslouchat,“ říká Marie rozhořčeně.

„Máš na mysli národní hrdost?“

„Mnohé z toho, k čemu jsme včera hrdě vzhlíželi, je najednou poníženo, protože hodnota posuzovaná zprava je jiná, než hodnota posuzovaná zleva,“ řekne Miloš.

„Jenže národ je pořád týž, ať na něj koukáš z kterékoliv strany,“ trumfuje Marie.

„To si myslíš,“ pokouším se o poslední kličku tělem. „Vrtichvost zrelativizuje vlastní nos.“

„Nepokusil ses o to právě teď?“

Zděšeně jsem zíral. Můj pokus o odpor už neměl sílu: „Skutečně bych byl nerad, kdybych vzbudil tento dojem.“

My jsme se tu hádali! Proč? Protože jsem tvrdil, že měl jakýsi spisovatel na sklonku života syna? Vždyť jsem ani nevěděl jistě, zda to byl jeho syn. Co když to byl jeho synovec?

Table of Contents

Miloš.

13. PROČ?

22. TĚLO.

26. SPOR O NÁROD.