Vilém Mrštík

KRÁSNÁ ZEMĚ

2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Cover photography © Jiří Huslík, 2012, 2015

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-87631-07-2 (epub)

ISBN 978-80-7487-037-8 (mobi)

Domů

Tentokrát protáhly se toulky moje až pozdě do zimy.

Čekal jsem jen na vlak, až se pohnou vagony a odnesou mě na bílou Moravu.

Jaká to byla jízda! Všude bílo a všude sníh, lesy jak stříbrem opleteny, skály zbroceny pěnou, bílé mraky hor mísily se s oblaky.

Sněžilo den celý a celou předešlou noc.

K večeru chumelenice počala řádit nanovo.

Zlé chvíle nastaly teprv, když jsem vystoupil na hustopečském nádraží.

Potmě, v slepém přísvitu staničních lamp pohlížel jsem lidem do tváří, je-li tu přece někdo „od nás“ –

Město vzdáleno je od nádraží tři čtvrti hodiny cesty; v Sahaře blíž je člověk domovu než opuštěn tu.

Nevěda, co si počít, utahuju šátek u krku, odevzdávám lístek – – A tu hle! před nádražím z prachu letícího sněhu volá nízký, malý mužíček.

„To jste vy, pane Chládku? Vítám vás – čekáte?“

„Čekám, hale – huž sem meslel, že nedojedu.“

„No!? Špatná cesta?“

Jen povzdychl, ohromnými rukavicemi nahmatal hlavu a pohlédl na své „kuníčky“.

Byl to pár hodně chlupatých a hodně sedřených koní s ušima schlíplýma šíjí rovnou, nehybnou jako ze dřeva. Sníh chytal se na každý zdvižený jejich chlup, vypadali jako plesniví.

„Nu, s pomocí Boží nějak přece dojedeme.“

Sedlák pomohl mi do saní s ohromným kožichem a jal se obsluhovat svoje „kuníčky“.

„Dal jsem slámu,“ pravil strhuje s koní houně a vytřípaje sníh, „protože – jářku – zima je, je to aji tepléší než sedadlo. Co se sedadlem v zimě?“

Pokud se pamatuju, nikdy ani v létě neměl jsem sedadla; což, v slámě opravdu je tepleji.

„Dobře, dobře, pane Chládku – jen když dojedem.“

„A to dojedem – dá Pán Bůh.“

Vypadal jak sněhulák. Šišatou čepici na hlavě, celou zasněženou, hubu ovázanou, ojínělou rampouchy, krk zachumlaný, na ramenou sníh, na zádech sníh, své otázky musil jsem dvakrát opakovat, než rozuměl, tak dokonale ucpán a zacpán byl proti vánici. Eskymák, jen oči mu bylo vidět a špičku kvetoucího nosu, na kterém se rozpouštěla hvězdička sněhu; i koně měl bílé, a saně jak oříšek na úzkých, dubových plazech zabořeny v sněhu čekaly na cestu...

A div neplakal, když vypravoval, jaká je cesta; od Polehradic chtěl už se vrátit, „nebelo možná hudělat kroku, takové větr, takové sníh – –“

„Deť to není možná, habech dojel, povídal sem si, – sníh padá, větr sprašuje, dež je to včil takový, jak teprvá v noci?!

Ale přece sem hjim to nechtěl hudělat, abech tam nebel, a – jel sem.“

Cestou sám ochraptěl tak, že jsem ho po hlase hned ani poznat nemohl.

Oříšek se hnul, koně v rytmu změnili nesrovnalý krok.

Kožich rukama přitlačil jsem k tělu, o tlumoky vzadu jsem se opíral.

Bylo už pozdě večer, hvězdy nesvítily, měsíc nevyšel, hrkače zvonily, koně namáhavě škubali saněmi, míříce v černou, bezútěšnou noc. Kolik let už je, co jsem tak nejel, v mrazu, který pálil, sněhem, který svítil, v noci, zuřící jak běs!

Dobře ještě bylo, dokud koně stáli a budova je kryla proti bouři západu. Ledva vyjeli, vítr stával se citelnějším.

Zima udeřila do zad a všemi proudy, ze strany, shora i zespodu hnala se do těla –

Hned za nádražím nastala cesta křížová.

Tma jako ve sklepě, a kdosi z daleka, zaslechnuv cinkot blinkáčů, volal na nás – Hó-ó- Hó-ó- – neslo se smutným, zhlušeným hlasem.

Z černa vylezlo pár koní, také jako bílé zjevení.

To povoz jiných nešťastníků dral se krokem kupředu a vyhýbal vpravo. Masa k sobě sražených, kapucí do špičky zahrocených hlav přejela a zmizela s cinkáním.

Octli jsme se v široširém poli. Řada stromů přetížených sněhem vyznačovala směr. Mráz mě objal; tělo se houpalo na slámě, jak nepravidelně a s bolestným jakýmsi skřípěním sebou potrhovaly saně.

Trvalo věčnost, než se přiblížila Hustopeč.

I ve tmě kouřilo se z koní, a neběželi ani, jen krokem brali se kupředu, nechávajíce za sebou bílý dech supících nozder. Na rychlou jízdu nebylo pomyšlení; potah až po břicho brodil se sněhem, ruku stačilo jen natáhnout, a nahmatala vrchy nakupených závějí.

„Za Hustopečí už je cesta volnější?“ ptám se.

Sedlák posedl na kozlíku a nachýlil se ke mně šišatou hlavou.

„Povídám, z Hustopeče už je cesta volnější!?“

„Hiah! Ešče horší! Tadyk bela silnica haspoň prohazovaná – tam nic! Za křížem tak to sprašuje, že je člověku až hózko tamtady jet. Nebudeme se stavovat?“

„Ne, jeďte pryč.“

Rozloučili jsme se s vlídnými světýlky hustopečských domků a vyjeli jsme v noc.

Ale ne v tu vlídnou, tichou, jiskrnou noc krásné zimy se zlatými hvězdami nad zasněženou plání a myriadami světel zažehnutých měsícem, ale v noc černou a pustou, v pekelnou noc hluboké zimy, kdy se běsi snoubí v povětří a vítr hvízdá, nebe syčí – – – Ani na cestu nebylo vidět, a v saních to skřípalo, praštělo, jako by se lámaly a trhaly v kloubech. Bez nejmenší stopy živého tvora – – – rvali jsme se o každý krok.

Koně sami se jednou zastavili, jako by větřili cosi, a váhali dál.

Děsivý řev vánice nesl nás bouří a tmou.

„No, hje!“

Chládek vstal a už si nesed’ po celou cestu až do Divák –

Byl osudný každý krok.

Dojeli jsme ke kříži.

Tam opravdu bylo soudno.

Sníh se jen sypal a mrazivý dech zimy řezal v obličej. Vítr sebou házel, nezbylo než oči zavřít, a když jsem je otevřel, zdálo se, že stojíme dosud na jednom místě.

Velký kříž, příšerně vypjatý mezi čtyřmi stromy, trčel divoce k černému nebi; a koruny stromů – – – to jako by je vichr ze země vytrhnout chtěl, kroutil jimi, točil, jak věchty cloumal jimi hned na tu, hned na onu stranu, a pak jedním rázem, šustíce příšerně zedranými haluzemi, lehly na jeden bok, kam spělo všechno. Jak se svíjely, jak naříkaly! A jen ten černý kříž jak zosobněná hrůza neblahého pomyšlení stál nepoddajně, nepohnutě, tvrdě uprostřed nepřehledného a jakoby jen sobě vystačujícího zoufalství.

Chládek smekl beranici a právě v nejprudším vlnobití bílého moře, stoje bílý jako příšera proti černému nebi, v ruce bič, znamenal se velkým znamením svatého kříže.

Všiml jsem si, že se tak znamenal už na počátku jízdy...

A stoje stále tak na přídě saní přísně vztyčen, jako by cestu před sebou teprv hledal, pátral kupředu a řekl:

„Dá Pán Bůh, snáď přece šťastně dojedeme.“

A minul kříž, minuly stromy – po zemi rozlila se šerá, širá pláň. Černé nebe viselo skoro až nad zemí, kolem prostor naplněný neproniknutelnou mlhou padajících hvězd. A tu zrovna před námi jak v mlýnici z černa vystupovaly a kosými paprsky kolem svištěly ostré tečky bílého deště, zatahující všechno v nekonečnou, stále houstnoucí, stále úžeji a úžeji zadrhující se mlžnou síť. Na okamžik vše utichlo. Tichounce, měkce jak bájné předivo na zem kladly se všechny myriady a myriady vířivých, tu i tam přeskakujících, celými mraky nesoucích se běloučkých much. Tu v dálce jako by někdo zapískl a zavyl jako pes. To vítr skuče vyřítil se z oblaků a přepadl nás, sápavým jakýmsi chvatem zmítaje vše v jedno s celým nekonečným, nepřehledným rejem bílých, jak bičem práskajících tělísek. Jak plachty překládaly se ohromné závěje z boku na bok a všechny, jakoby z úmyslu, kladly se do cesty. Koňům do kolen třískaly rostoucí ty přívaly, a když jsem pohlédl na sebe, sám jsem si připadal jak za živa pochován.

Dobře bylo, dokud po obou stranách silnice jak výstražné znamení a průvodci věrní stály stromy. Koně sami měřili cestu uprostřed nich – Jen náruční těžce nějak dýchal a neustále otřípal hlavou.

Ale pojednou stromy řidly, ztrácely se jejich koruny, vyplovala jedna, a druhé vidět nebylo, až teprve za chvíli vyplovala z propasti zas – –

Pak přestaly úplně.

„Co? Tady není stromů?“ ptám se, a bylo po prvé v životě, co jsem poznal živý jejich význam mimo okrasu.

„Jsou, ale daleko od sebe,“ odpověděl sedlák a vztyčil se ještě přísněji, krok stával se nejistým –

A div nevypadl z kocábky, jak prudce pojednou nahnul se stranou, jako by na cestě leželo něco strašného – –

Krev v žilách se zastavila – – Hned poté vyrazil na kůži pot.

Nikdo nejel před námi, nikdo za námi, všechny stopy zavál sníh – V takové noci netoulá se ani pes – –

Jeli jsme už skoro na dohad.

Trapné mlčení zavládlo mezi námi oběma.

Dojeli jsme až k místu, kde dle všeho zdání silnice zatáčeti měla vpravo přes můstek a odtud po svahu vzhůru plazila se na kopec.

„Znáte dobře cestu? Ty stromy zdají se mně trochu moc daleko od sebe!“

Žádná odpověď –

Musil mít orlí zrak, že i v té bílé chumlanici pouště našel záhyb napravo. Jen kupy živěji naznačovaly, kde asi stály kamenné sloupky můstku.

Koně se škrábali do vrchu, a řádek hustě vedle sebe nasázených, vysoce vzrostlých stromků blížil se proti nám – Jen jako obláčky tmavé vyznačovaly se v bílé tmě. Ale už jen po jedné straně se táhly, nalevo prázdno, totéž bílé bezdno, a cesta i s poli a příkopy srovnána v jednu sněžnou hladinu. Sáně se naklonily napravo, přesedl jsem nalevo, abych tlačil.

Stromy zůstaly po levé ruce.

„Copak je to?“

„Bje!“

Koně, šlehnuti bičem, pochopem vzali skok a cloumli sebou stranou. V saních cosi ruplo a naklonily se ještě více napravo.

„Jedeme dobře?“

„Bje!“

Nové cloumnutí, náruční smutně zaříhal a zcela zřejmě tlačil sedlového v opačnou stranu, než kam poháněl bič.

„Pane Chládku, my nejedeme dobře!“

Žádná odpověď.

Stále běleji a běleji bylo kolem nás, stále černější a černější stávalo se nebe, vítr už tak nebláznil, ale sníh sypal se dosud jako z řešeta.

Nové švihnutí. Koně se vzepjali, ale ne už zajednou, zprvu jeden, za ním druhý, a čehosi jako by se lekli, náruční se zapotácel a zapadl mnohem hloub než sedlový.

Chládek se už nerozmýšlel a skočil do sněhu. Octl se v něm až po pás, kožich vlečkou táhl za sebou – – Chytil koně za uzdu a zleva hnal jej vzhůru.

Koně se třásli.

Stáli jsme bokem na svahu kopce – jen krok ještě, a sletěli jsme i s koni po svahu do tmy.

„Slezou!“ lakonicky kázal Chládek – „Sjeli jsme z cesty.“

„Jak je to možné! Přece silnice –“

„Te strome mě zmjátle, místo co sem měl jet nalevo, dal sem se napravo od nich – včil mosíme hore. Debe bele po obóch stranách, nezmjatu se.“

Zapadl jsem do kypré masy až po kyčle. Chládek za uzdu vytáhl koně nahoru, náruční zatřásl se jako pes. Škrábu se, škrábu za nimi vzhůru, ale pro kožich nemohu.

„Chládku, kde jste?“

Pro mrak sněhu jsem ho neviděl.

„Kde só?“

„A tady su. Podejte mně bič – nemohu nahoru –“

A za bič jako rybu z vody vytáhl mne na cestu.

Mokrý sněhem, který se ihned na mně rozpouštěl, sedl jsem zas do saní.

„Je dobře, můžete jet –“

Ale koně se nehýbali – unaveni sami odpočívali.

„Dobře se zapnó. Tady začne větr zas –“

A tu se rozpovídal jako dítě, jak tak mohl „zblódit“ –

„No, tady se už víckrát nezmýlíte?“

„To ne! Ještě krok, a bele sme v žumpě –“

Smáli jsme se teď oba.

I koně nastupovali už lehčeji.

„Mají všecko?“

„Všecko.“

„No, včil se nám snaď už nic nestane.“

Nohy zábly, ruce pálily, vykoupány v sněhu.

Jeli jsme už tři hodiny a od Hustopeče vzdáleni jsme byli teprv hodinu – – První ves ohlásila se hromadným štěkotem psů.

Bojanovice.

Rolničky zvonily už veseleji v řadě družně proti sobě stojících domků, jako by se rozvázaly, zacinkaly v celé lahodě rozkošných svých srdíček. V jednom domku ještě svítili; – snad nemocný.

Za Bojanovicemi táhly se už stromy ve dvou řadách za sebou, koně hnali rychleji. Po vsi jeli i klusem, ba i ty saně snad se rozehřály, už neskřípěly tak, jen křupěly a slabounce kňučely, svištíce po uhlazeném sněhu – –

Teprv když jsme dojížděli k Polehradicím, hodinku od nás, řekl Chládek a na chvilku si sedl:

„No, včil už je dobře. Tady to nebode tak zlý.“

Ale jeli jsme kolem lesa, a vyskočil znovu: koně cítili domov, letěli po svahu jako splašení –

„Totok už je k hrůzi dnes!“ pravil Chládek a trhl lácaly –

A zastavil je, výborný mužík!

„Šak hjiný koně, nevím, co be dělale,“ dodal a skrčil se –

Měl mrchy, ale nebylo nad ně tu chvíli, bujní snad o zabití letěli by dál.

Od Polehradic cesta k nám vede už jako po stole. Každý ten známý stromek nořící se z mlhy vítali jsme jako svoje spasení. – Ani sněhu zde tolik nebylo, a za lesem jelo se už v závětří. – „Tady huž ten větr nemá takovó vůlu,“ vyslovil se Chládek, „cesta hujetá, lidi jezdijó sem pro dříví – – –“

A teprv nyní oddat jsem se mohl lahodě půlnoční jízdy. Zvonky rozřehtaly se takovou jásavou hudbou, že zdálo se, jako bych je po celou cestu byl ani neslyšel – Na chvíli jsem se odevzdal jenom drobulinkému jejich kouzlu. I nějak tepleji se zdálo. Sníh už tak neštípal, ale měkce a jemně, zcela příjemně pošlehoval v tvář. I ruce bylo možno vystrčiti na vzduch – jak oddychovaly! Na cestě dědinou bylo cítit i cosi jako vonný zápach dříví, spálené slámy, i teplý dech stájí zavanul kolem, a z celé dědiny sborem ozývalo se to známé, známé, tak životem, družnou shodou rozléhající se štěkání vesnických psů. Jak byl vzácný každý ten ozvuk, každá známka blížícího se života!... Tlukot hodin na věži, bučení ponocného, mlýn – – celý rodinný svět zjevil se tu před očima a iluze domova obestřela srdce nejlíbeznější předtuchou – – Tu všechno spí, pravda, ale doma nespí – – – počítají hodiny – – – –

„Copak že už nejedou –“ zdvíhá hlavu tatík, sundává brýle a bůhví už po kolikáté hledí na začmouzený ciferník – – „To je doba! Nikdy neví rovnou cestu domů –“ brble, ale nezlobí se, odstavuje židli a jde před dům, na náves. Všechno ticho, všechno pod sněhem, pod střechou zadudlali holubi... A vrací se, nasadil zas brýle a čte dál...

V kamnech oheň, po bíle krytém stole lampy tichá zář. Vedle harmonium hučí v příští blízkých pastorál – – –

A duše blouzní dál.

Konečně zase ty malé, tiché čtyři stěny, naplněné milovaným nábytkem, provanuté životem a duší tolikerých, nerozlučně prožitých let. Oko bloudí kolem, nemůže se nasytit, ruce se dotýkají drahých, tak dávno postrádaných předmětů, a radost, radost nevystihlá, opojná radost rozlévá se po všem, dýchá ze všeho, mrtvý povrch věcí odívá se v kouzlaplný třpyt. V oknech ptáci – čížek, černohlávek, skřivánek, ozdoba „barbara“ taťka – vedle plných oken kvítí, ozdoby duše andělské; soudružná kuchyň, bílý kostelík – – A kde je pes, pes kde je – špačka nevidím! – ah, Bože, Bože, to jsem rád – – to bude zas jednou slavný, slavný den! – – Co toho je na stole! To není večeře, to jsou hody, noční, bohaté hody – – – Na šťastnou shledanou – však jsem myslil, že už ani nedojedu – – – A Řek Pindara, lid barda tak neposlouchal, jak poslouchali mne, když jsem vypravoval o statném činu Chládka sedláka a dvou ještě statnějších jeho mrch. – – –

„A cože jsi nepsal dřív? My tě čekali už včera!“ – – „Co Berta, co Frantík –“ otázka za otázkou line se z úst, a není konec všemu vzpomínání – – Jak je každé to slovo vzácné a drahé – – drahé v ovzduší rodinných, tolikrát už z dálky navštívených míst! – – – Prudký závan větru probudil mě v snění. – – –

A rolničky stále tak radostně zvonily v sluch, už minuly silnici, daly se polní cestou v klus. A hle, tam už vylehlo první stavení, stodola – – náves, nahrbený kostelík. –

Saně zastavily.

Dveře se rozlétly. – –

„Vítám tě, hochu – – vítám tě – to je dost – –“ a žilnatá, stará ruka vztahuje se do saní – za ní druhá, mladší a suchá – pak třetí – – ale tu už nebylo možno stisknout – – jen jeden jediný radostný hlas jsi vydal z prsou – – tu vyskočilo cosi do saní, ze saní dolů a zas na saně na prsa, do tváře – to pes – pes, svíjel se a skučel, skákal a vyl, celý divý po zádech u nohou se válel, nohy lízal, o nohy se třel – – Už už jenom promluvit – –

Hle, tu domek pod sněhem, kostel ve sněhu a zahrádka i šprlení kolem zahrádek – všude sníh – dále jsem už neviděl, vedli mě „k nám“ – –

A teprv druhý den jsem si vzpomínal, jakou strašnou a přece rozkošnou jsme to vykonali jízdu. – –

Mimo doma – ani jsem se nikde nezmínil, že šlo o všechno – nikdo ani nezvěděl, jak jsme zápasili o každý kus cesty, o každý krok. Cosi , ani závějemi a přijel se svou skořápkou až na místo v bouři a tmě.

A kam teď přijdu, všude chválím jeho koně.

Byli rozumnější nežli Chládek sám. –

To uznal i on a říká, „takovó cestu ještě jakživ nejel a tak už honem, meslím, nepojede.“

„Ani se mnou?“

„To ja! – Protože hjiné be mně nadal, a ve ste neříkal nic. –“

„A to se vám líbí?“

Schoval úsměv a šel dál.

Nuž sbohem, Chládku, statný mužíku, napřesrok, dá-li Pán Bůh, pojedeme spolu zas – – –

Diváky

Nevím už kolik tomu let, co do Divák zabloudil jsem po prvé.

Už jméno samo vábilo mě k sobě a brzy nato s bratrem rodiče založili tu i nový domov svůj.

A od těch dob:

Co bolí, tam se zahojí, radost nemá sdílnějšího místa, než drobounkou tu vísku, vysypanou na zem jak hromádku kamení. I sny tam bývají růžovější, nebe hlubší a ty hvězdy tam, nedal bych je za nejkrásnější oči na světě.

Tichá je to víska s kostelem, klášterem a se zámkem v prastarém parku, položeném v klíně rokliny, kterou ze tří stran obstupují lesy: Mezi lesy pole tekou po stráních a na dně krčí se několik jen chalup, selských stavení, kterým dáno jméno, s námi už nerozlučitelné – –

Tak po léta už chodím jejich dolinou a dívám se z jara, za léta i na podzim, jak zdola do hor za bílými i vranými koni našlapují sedláci, jak ořou a daleko, daleko vzhůru, až kamsi do nebe se plazí a tam s pluhem, jak obrázek do modra vtisknutý, stojí v černě rozryté půdě.

A to jméno dosud tak lahodí sluchu...

Ve světě vzpomínám na ně jako na své rodiště, a když matka se nastěhovala sem, jako by věděla, že tu i zemře, sama prohlásila, tu že chce mít i svůj hrob –

A od těch dob je pro mě svata i ta půda zvaná Diváky.

V mlhách

Bylo to na den sv. Brigity. V noci padla mlha. Ráno před okny bylo bílo, ale jaksi nápadně bílo; okna zaplakána, v záclonách světlo – venku ticho, jako by na zemi ležel sníh.

Marně ruka třela oči – rozvírala víčka, prsty roztírala mživý povlak skla: odevšad zela mlha, hluchá prázdnota světla. Ani stromů nebylo vidět, ani domů, i chaty zmizely, zahrady, stodoly, dvory, po návsí ani sledu. Na všechny strany bílé tiché jasno. Jen jakési zdání tmavých skvrn a rovných čar označovalo, kde včera ještě stála zahrádka a šprlení kolem ní.

Po dědině dolů tentýž dojem, tentýž ráz. Po Divácích ani památky, země celá zamotána do bílých podušek říjnové noci ještě spala. – S hlavou skrčenou do vyhrnutého límce, s rukama hluboko zarytýma do kapes vydáš se na cestu; dva kroky přes práh, dva kroky dolů, pak ještě krok a žbluňk – tělo už se koupalo v měkounkých, chladivých vlnách ohromného moře, jehož země byla dnem a rybami lidé. Skutečná potopa světa, která zaplavila stromy, silnice, domy, odnesla celé vesnice s kostely, statky, polnostmi i lesy, jen kousek země pod nohama zbylo z ohromné té prostory, ve které oko zvyklo vídat horizont. Všechno zatopeno mlhou a jen slabý, slabounký nádech modra nad hlavou připomínal duši včerejší rozkošný den.

Skoro popaměti tápaly nohy po silnici za ves.

Světla bylo všude plno, ale vidět nebylo na sáh. Vesmír přeplněn byl břidkou mléčnou jakousi tekutinou, která zapáchala ztuchlinou. Tělo promokalo, v nose cosi štípalo, v očích se rozlíval vlaživý chlad. Nohy vláčely se prachem jako zchvácené – svaly tuhly zdrmoleny zimou. A masa kolem houstla a místy po zemi se válela v beztvárných chundelech, kalných a špinavých jako koudel. Tak mlhy se válely jedna přes druhou, vlna za vlnou, přes mlhu mlha, obraz jednotvárný, prázdný, ale věčně krásný – v pochmurném svém zášeří. Krokem vyskakovaly z hloubky šedavé jakési tvary – snad stromy, povozy nebo chýže. Ale hned poté mizely zas jako matné dekorace, které neznámá ruka stáhla z ohromného jeviště. Tam, kde stávala kovárna, viděti bylo jenom roh – černý, začmoudlý sloup s kusem černého klenutí, a dál už nic – nic, jen prázdno kolem zdánlivých těch zřícenin. Ještě roubení studně zatemnělo se uprostřed návsí, vypřažené voje holé trčelo z mlhy, pak ještě přední kola viděti bylo v kalu – a i ta zmizela, sotva noha se vzdálila na sáh. Mlha všude, na zemi, na nebi, mlha na všechny strany, mlha napořád, bez břehů, konce, opravdové moře. – A mrtvo, ticho tu bylo jako na hřbitově, kde není vidět hrobů, není vidět křížů, jen půdu cítíš pod sebou páchnoucí hřbitovní hlinou a hnisem. Ani slunce nebylo a místo něho sklenou, bíle zakalenou oblohou šinula se pouze světlá, matně svítící jakási deska.

Půda byla navlhlá, prach skropený, šlapky chodily jako v peří, slyšet nebylo vlastního kroku. Lidé jako stíny vláčeli se němým tím podsvětím, ba zdálo se, že ani nechodí, ale vznášejí se nad zemí jako duchové.

Tichem přes silnici kráčela podivná jakási postava: tenká, táhlá, na slaboučkých nožkách, na rameni s kosou. Nohy mimoděk se zastavily, oči vyjevené upřely se do prázdna; až příšera zmizela v jasnu. Hned poté pár koní vyjelo z mlh. Ti frkali, trhali hlavou a z nozder chrlili spousty bílého dechu. Výšili se na zadních nohách, ve vzduchu hrabali předníma nohama a pomalu, pomalu jeli kupředu, jako by se štítili němých těch potvor místo lidí, které vylézaly a zalézaly, sotva se objevily na pět kroků vzdálí. Odkudsi ze strany dítě zaplakalo, zahrčel vůz a s temným třeskotem propadl se do bezedné propasti mlhy. Táhlé hvízdnutí ozvalo se zblízka, zakňučel pes, ze strany vyběhla malounká čubička s umouněnou hubou, uskočila stranou a přikrčila se k zemi; černý Cikán vyřítil se na ni, ale zočiv lidskou postavu, zavrčel, a stáhnuv ocas pod sebe v parabole, vrátil se zas do mhy.

Ponenáhlu víska začala se celá probouzet. Práskání biče proniklo dědinou a krátkou šumivou ozvěnou zalehlo v blízku. Rána z ručnice zahoukla ránem a krátkým rachotem setlela na polovici cestě. Trik! zavolal kdosi na psa – Trik! vracelo se volání zpátky. Tentýž asi hlas hvízdl a hvízdnutí opačným směrem letělo zpět. Hnědý myslivecký pes vyběhl na cestu, zastavil se a udiveně hleděl před sebe, kdo jej to volá? A sotva poslední ozvěna dolehla v mlhách, nové ozvuky plnily vrstvy nakupených par. Táhlé bučení krav supělo dědinou, skřípění vrat vrzalo zprava i zleva, suchý třesk prken mísil se v lomození dobytka a řehtání koní. Plno ruchu, života, vády bylo hned kolem, ale vidět nebylo nikoho, jen zvuky ze sebe vyrážely potácivé ty stíny pod silnou vrstvou čoudu. Pojednou ze všech stran vybíhati začaly kozky s drobnými kůzlátky, kterým na krku zvonily křaplavé zvonky. Synek z pastoušky vynořil se z mlh, malý, krátký, celý jakýsi načechraný, v nízkých rozšafně rozkročených čižmičkách, jednou rukou pozdravuje černou svojí vydrovkou, druhou držel kravský roh a troubil, troubil do bílého rána na bílé svoje kozky a bučící skot, který po silnici sháněl sáhodlouhý karabáč. – Ještě pastýře nebylo vidět – a z mlhy už se vinul hadovitě stočený provaz – a prásk! – rozlehlo se mlžinou. Kozel vrazil do stáda, hrbatý, ježatý – starý a sešlý už, s ohromnou bradou, bílý jako prorok. Postavil se na zadní nohy a skokem zmizel v bílých tmách, kterými se míhaly hřbety krav. Přešly kozy, přešly krávy, přešlo celé stádo a nezůstalo po něm nic – jen lehce zdvižený prach a stopy vytlačených paznehtů.

Na konci dědiny úží se návsi až po samu silnici. Dvě doškové střechy naproti sobě jako černá dvě křídla zavírají obzor. Tam začínal už jiný svět.

Údolí táhne se širokým, prohnutým dnem, středem mírně vyklenutých kopců, které se rozestupují a stále mírnějšími a mírnějšími svahy dolů se níží k silnici. Podél silnice vine se široké údolí k Martinicům vzhůru, podél pásů Chřiběcích hor. Dnes celá ta rozloha vrchů a kopců, dolin a hřbetů – Nedánov, Bořiny, Rasovisko, Sibiř – všechno zmizelo přes noc, a před očima stála jenom ta bílá, bílá tma.

K osmé hodině začaly pojednou mlhy řídnout. Ale rychle, krokem měnilo se všechno vůkolí. Vzduch se čistil, nebe se vybíralo a tiše vstřebalo do sebe ohromné ty masy par, které se srážely v popelavé třásně oblaků. Už alej stromů se vyhoupla zblízka, z hloubky stromy jako tmavé koule vylehly v bílé atmosféře severu, i vrbový háj vystoupil na sinavém poli – a na kopci křoviny černými svými křídly mlhou se prořízly do bílého nebe. Jemňoučký šumot zdvihl se polem, jako by si země oddychovala, zbavena úmorné tíže. Zašplouchal i mlýn, zaskřípěly koroptve, svolávající se v mlhách. Zagágaly husy, zaštěkali psi a na hromádkách kamení, na hrudách v poli trpělka zazpívala do bílého rána. Přes bílou prostoru přenesla se tiše černá křídla vran. Už nebe se modralo a světlá skvrna na nebi rozlila se v doužkující kruh. Nebylo to ještě slunce, ale bylo to už světlo, které z jedné strany zahřívalo tvář, zatímco druhou omýval ještě chlad. Země zableskla stříbrem – zarosená, mokrá, jako by v aureole hořela, zahalena v přísvit lehkých závojů. Ponenáhlu mizela i ta poslední rouška, kryjící nahou její krásu. Země se zarděla růžovým nádechem a slunce zlíbalo rozespalá její líčka. Stříbroskvělý pudr snesl se z nebes a kanul, padal do bílých prostor tam dolů – kde lesy tiše kouřily a skály jako tvrze stály na pokraji lesů. Vršky stromů jako černé vížky už stavěly se za sebou, zality sluncem, přehozeny lehounkým flórem kouřících par. Celý les jako by ploval v tu chvíli na bílém moři, které přelívalo svými proudy tonoucí jeho břeh.

A zatím v údolí už bylo čisto, jasno jako v máji. Tam, kde potok se vinul, plazil se bílý, měkký had. Mlhy se vytratily, vynikly kopce, štíhlé pásy polí protáhly se až k nebi. Stromy jako kytky na obzoru vystoupily do modrého nebe. Křoví jiskřilo ve světle smočenými lístky a jako sklo rozstřikovalo světlo na všechny strany. Na lukách krávy se pásly, řetězy zvonily, trpělky zpívaly, straky se řehtaly, zašuměl les. I hodiny bylo slyšet bít; vřeštění kačerů, hejkání hus přenášelo se tichou dolinou. Nade vsí i hřbitov se zaleskl zlacenými kříži. Vody zahořely, duhou zahrála každičká krůpěj. Stromky v jasu stály podél silnice, jako by je bílou šatkou přehodil, protkávanou stříbrem, vyšívanou perlami. To bílé pavučí opředlo tmavé jejich korunky. – Kolem a kolem, od lístku k lístku, přes větvičky na zem vinulo se pavučí, plno rosných krůpějí, slziček noci. V zářivých šňůrách táhly se vzduchem, přepínaly cesty a v celých girlandách visely dolů. A perly ty stékaly, jedna po druhé splývaly dolů, vpíjely se do sebe, naposled zableskly a v těžkých krůpějích tiše kanuly na syrou zem. Pojednou zmizel světlý ten přelud, buď že větru dech o něj zavadil anebo ruka se dotkla vzdušné jeho krásy. Stromek se zachvěl, větve se pohnuly a náhle, jako by šatku z něho strh, vidina zmizela a z větví k zemi se snesl drobounký déšť.

Pojednou zčistajasna v polích se oblýsklo, duhovku pokryla stříbrná záře.

Před očima rozložilo se nové panoráma severu. Luka, šírá pole jetelin včera ještě zelená – dnes opředena pavučím jako bílé jezero prosvitnula vysokou travinou. I hroudy, lodyhy, osamělé stonky – táhly za sebou běloučké jakési vlnky podobné prachovým závějím sněhu. Pole, stráně, vývratě prokvétaly toutéž barvou. Jako by je křídou poprášil, zakropil cukrem. I vzduch byl pln stříbrných těch přaden, která z větví soukal vítr. Cesty zalikovány světlými jejich čárkami, a ty se trhaly na tváři, ruka neustále omývala obličej, obírala vlas.

To babí léto prolétlo čistým ranním vzduchem. V podobě sněhových vloček neslo se vzhůru a lehce jako sinavé kroužky cigaretového kouře kroutilo se, křivilo v letu, až roztálo ve vzduchu jako sníh. Oko dlouho sledovalo bílý jeho let, až růžová záře polila zrak a zabarvila kraj červenou záclonou. Zdálo se, že oko hledí barevným jakýmsi sklem, obzor mžikem se změnil v kouzelný ráj. A sotva víčka pomžikla, slzou se zalily oči – přelud se rozprchl, růžová záře vyhasla a svět byl zas bílý, nebe modré – lesy zahořely v podzimních krásách.

A tu hlava se nahnula vzad, oči se pozvedly k nebi. Podivná hra světla a stínu v nebeských výšinách zvábila v tu chvíli oči. Slunce právě v nejlítějším boji s vyvýšenými mraky trhalo bílé jejich okraje a kus po kuse odhazovalo je stranou, až v podobě žhavé koule vyplovalo na šírošírou prostoru nebe. Rázem změnil se celý nebesklon.

Slunce udeřilo do strání, opřelo se o skály, zablesklo v údolí, zavýsklo v lese. Kšticí svých paprsků zastřelo zem a celou ji objalo v bílé své náručí. Hned bylo plno hovoru, volání, zpěvu, práskání bičů, krákání vran, řehtání koní. Kohouti zpívali, kolečka hrčela, kovárna hřměla. Sedláci v poli na koně řvali. Pastucha troubil jako na poplach. V polích i lukách, na vinicích, v lesích, všude plno bylo ruchu, života a práce.

Lesy se vyklenuly, všude i na nebi bylo jasno a čisto. Stromy jako malovány černě do modra na obzoru stály proti obloze. Holubi letěli do polí, havrani osaměle poletovali nad zemí, trpělky s veselým pískotem pobíhaly silnicí, vrabci v hejnech frčeli vzduchem a se hřmotem padali na nejbližší strom. Pole vysýchala, ozim zahrál na slunci nasivělou barvou. Těžké rachoty naplnily vzduch, řada tmavých povozů proti slunci zatáhla bílou silnici. To volaři jeli s těžkými náklady řepy. Voli svítili bílými čely a v tempu kývali těžkými rohy. Zdaleka bylo vidět černé jejich čumáky, jak funí a z nozder hrnou bílé proudy páry. Krátké, bílé jejich nohy zvolna, zvolna hýbaly nákladem a věčně stejným krokem klidně šlapaly měkký, zarosený prach. Vozka seděl vysoko na pokraji nákladu, a bič drže v rukou před sebe, díval na nekonečnou řadu stejných povozů, které v článcích ohromného řetězu vlekly se podzimní krajinou.

Vzduch ztvrdnul. Zvuky jasně se nesly prostorou. Vtom divoké husy v žalostném nářku přes hřebeny kopců přeletěly v klínu a s křikem přeplovaly hluboké údolí. Hlavy v polích od práce se zvedaly k nebi a smutnými pohledy sledovaly divoký jejich let, slibující dlouhou a krutou zimu. A sotva husy přeletěly – ve vzduchu strhl se nový poplach, nový ruch, hrozný jakýsi chvat, podobný šílenému útěku žen ve škrobených sukních. Ohromné černé mračno ptáků bez hlesu přeletělo modrem: to špačci utíkali před zimou. Ale to nebyl chvat, to nebyl let, to byl úprk, hrozný a divoký – bez křiku, bez dechu, že sotva oko postihlo, jak v dálce už se ztrácejí černé jejich body. Za chvíli druhé stádo hnalo se nad hlavou, za druhým třetí, snad celý sever letěl tak na jih – jen vrabci tu zůstali, strnadi, trpělky, sýkory, střízlíci, hejli, straky a vrány. Snad ještě několik a dost.

A havrani, jako by se jich zima ani netýkala, hráli si černými svými křídly na bílých tvarech oblaků. Děti v brambořisku naznak ležíce v hromadách dívaly se vzhůru, jak pod havrany plují oblaka a havrani plují na bílých jejich vlnách, jak se vzhůru nesou, k zemi se snášejí a po zemi za sebou táhnou rozpjatý svůj stín. A náhle, jako by se něčeho lekli, rychle zaplácali křídloma a letí, letí – náhle se převrátí, zablesknou peřím, a jako by se potáceli, v sladké závrati z ohromné výše padají dolů opojeni světlem, unešeni sluncem.

Vzduchem pronikla světlá jakási píseň. Děcko se převrátilo na malých zádech a dívá se. V širém poli oráč stojí a hledí dolů k mlýnu, kde z kopce na kopec hojakají děti. Mladá jeho žena jednou rukou leží na kravičce, druhou stíní oči a dívá se na barevné ty šátky a lehké sukýnky malých děvčátek, které kravičky pasou a chlapce volají z protější stráně. Pluh stojí v klidu, kůň vedle kravičky pohrabuje zem. A sotva píseň dozněla, od Martinic ke kříži v úprku s veselým nákladem několika děvčat přijelo pár koní. Dívčice dvěma prsty zpředu šátky si potahovaly do čela, strkaly se a štípaly na řebřinovém voze a křičely a smály se alejí ovocných stromů. U vodárny koně se zastavili a děvčata s vřískotem skákala dolů. Nechtělo se jim, až pacholek jednu po druhé bral do rukou a bosé je kladl na zem. Tu nejmenší, řehtavou, milou, vzal na ruce, podržel ji ve vzduchu, a teprve když s vřískotem zatřepala nahýma nožkama, postavil ji na bosé šlapky; a směje se, do rukou vzal oprati, rozpřáhl se, stoje na voze, zapráskl bičem, a koně vozovou cestou dále uháněli k lesu. Když k lesu dojížděl, ještě se ohlédl a viděl, jak děvčata už na panské běží, rozhrabovat hnůj.

A slunce se smálo – jasno bylo po celé zemi – na polích, v lesích, všude milo a světlo, až oči přecházely a do sebe vpíjely poslední barvy hasnoucího léta. Byl to snad poslední den, kdy slunce ještě hřálo, pole se ještě zelenala – země si hověla v paprscích jasného dne. Jako by to nebyl ani podzim, ale jaro, které znova se vracelo s březnovým svým nebem – s potůčky, tichoučkým, mazlivým vzduchem a měkkými, bílými mraky nad syrou zemí. Bylo tu zas jako v nebi, teplo jako na jaře, milo jako v máji. Jen škoda, že ty lesy nevoněly a ta půda nehřála, zahrady opadávaly a ty lesy řídly a řídly, kvetly červenou rezí – a tou barvou žlutou, všemu světu smutnou.

Byl to skutečně poslední jasný den měsíce října – následující noci uhodil mráz a po krátké vichřici nastaly deště; když deště přestaly, byly lesy už holé, pole nahá a kdesi v horách padl prý už sníh.

Ediční poznámka

Texty byly vybrány z knih: Bří Mrštníkové: Obrázky z cest, Vyšehrad, Praha 1953 (Domů); V. Mrštík: Výbor z beletrie, F. Topič, Praha 1922 (Diváky); V. Mrštík: Povídky a obrázky, Vyšehrad, Praha 1947 (Jaro v zimě, Z mých „šábesů“, Za bílé noci, První sluka, Léto, Volaři jedou, V tanci, Když slunce zapadá, V mlhách). Byly zrevidovány dle současných pravidel. Výbor se nazývá podle textu Krásná země; vyšel jako bibliofilský tisk poprvé v roce 1935.

Vilém Mrštík

Krásná země

Odpovědný redaktor Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 307. publikaci

v Brumovicích roku 2015

Vydání druhé (v Carpe diem)

www.carpe.cz

Knihy, CD, DVD a e-knihy si můžete objednat:

Carpe diem

691 11 Brumovice 175

tel.: 737 444 221

e–mail: carpe@carpe.cz

Knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v App Store v aplikaci Carpe Diem Online.

ISBN 978-80-87631-07-2 (epub)

ISBN 978-80-7487-037-8 (mobi)

Table of Contents

Domů

Diváky

V mlhách

Ediční poznámka