Mgr. Rostislav Szeruda

Tajemství lidské duše

Fyzikální model duše.

Tribun EU

2014

© Mgr. Rostislav Szeruda, 2014

Úvod

Aby pohnul hmotou, musí duch zaujímat prostor stejně jako hmota. Duše prostor zaujímají. Na rozdíl od hmoty však mohou měnit tvar a pronikat hmotnými předměty. Jednotlivé lidské duše a další obyvatelé duchovního světa – duchové. Démoni, andělé a dokonce i Bůh – zaujímají prostor. Bůh je nekonečně velký, zahrnuje celý vesmír. Vědomím Božím je prostor, jenž obsahuje Božské myšlenky.

Henry More

Současné vědecké paradigma tvrdí, že to, co produkuje naše vědomí a myšlení, je náš mozek. Naše vědomí a myšlení se, dle této ideje, objevilo jako produkt složité interakce miliard neuronů a jejich synapsí tvořících mozek. Mnozí vědci věří, že když budou mít dostatečně výkonné počítače a velmi sofistikované programy dokáží naše myšlení simulovat na počítačích metodou neuronových sítí. Ty se budou schopny samy učit na základě získaných zkušeností.

Lidský mozek bývá považován za důmyslný biologický stroj, který je schopen vytvářet duševní procesy podobně, jako je počítač schopen provádět složité matematické operace. Lidské vědomí je chápáno jako produkt složitých elektrochemických reakcí, které umožňují přenášet a kombinovat informace vstupující do mozku. V důsledku četných zpětných vazeb se pak objeví nová kvalita – vědomí sebe sama a okolního světa.

Pro neurologa je vědomí produkt nesmírného množství reentrantních interakcí mezi systémy hodnotově-kategoriální paměti, které jsou v široké míře přítomny v předních částech talamokortikálního systému, a systémy zadních talamokortikálních oblastí, které zodpovídají za percepční kategorizaci (Edelman).

Tento popis zní sice velmi vědecky a odborně, ale ve své podstatě nic neříká. Vědomí ve smyslu vědomí sebe sama, je fenomén, který se dá jen velmi obtížně postihnout z hlediska studia mozkové tkáně a neurální aktivity. Vznikly sice teorie, které se pokoušely popsat tzv. zrakové vědomí z hlediska možné existence jakýchsi neuronů vědomí, synaptických spojení či jakési formy synchronizované aktivity populací neuronů v různých částech mozku, nicméně jejich přínos pro pochopení fenoménu vědomí prozatím není příliš velký. Idea, že vědomí vzniká vzájemným působením molekul, vyžaduje notnou dávku materialistické víry.

Pro mnoho vědců je vědomí pouze symbolem elektrochemických změn, k nimž dochází v našem mozku, a samo o sobě jeho činnost neovlivňuje. Vědomí se mělo zrodit v průběhu evoluce za účelem řízení nervového systému, který se rozrostl natolik, že se nebyl schopen sám o sobě uřídit. Problémem ovšem je, jak se realizují vědomé reakce zpětně ovlivňující nervové toky. Proč vlastně si máme být vědomi vlivů působících na náš organismus i naší reakce na tyto podněty? Proč nefungujeme jen jako tupý automat? Vysvětlení může být jednoduché. Aktivita neuronů není původcem vědomí, ale spíše vědomou aktivitu odráží.

Dnešní věda dokáže dobře popsat, jak jsou informace proudící do mozku smyslovými kanály rozkládány, ale už stejně dobře nedokáže vysvětlit, jak dochází k opětovnému sloučení těchto na různých místech zpracovávaných informací do jednoho společného vjemu. To, co moderní věda dosud neodhalila, je sjednocující princip. Princip, který by umožňoval sladění činnosti celého mozku k určitému cíli, k vytváření spojitých vjemů, který by umožňoval vznik jedinečného vědomí individua.

Poranění mozku může vést ke vzniku poškození smyslových a motorických funkcí člověka. Může ovlivnit jeho jednání, pocity a uvažování. Může způsobit ztrátu vědomí i smrt. Mozek může být také ovlivněn chemicky podáním různých léků a drog. Lze ho ovlivnit i elektrickým šokem. Při tom všem se bude naše vnímání a vědomí měnit, budeme prožívat příjemné i velmi nepříjemné pocity a možná se u nás objeví i halucinace. Z toho se usuzuje, že mozek je orgán, který produkuje myšlení a ostatní duševní funkce individua.

Sledujeme-li ale nějaký program v televizi, dobře víme, že nevzniká v bedýnce představující televizní přijímač, ale někde daleko v televizním studiu a je do širokého okolí přenášen rádiovými vlnami. Poškození některé části televizoru se přitom také projeví snížením kvality nebo i ztrátou obrazu a zvuku.

Srovnáme-li televizní přijímač a lidský mozek, můžeme dojít k závěru, že mozek nemusí být orgánem, který vyšší psychické funkce vytváří, ale může být tím, co jim umožňuje se projevit. Může však existovat něco existující „mimo“ mozek, co by jeho činnost řídilo? Již v dávnověku lidé věřili, že člověk má duši – něco, co mu umožňuje cítit, myslet a být si vědom sebe sama; něco, co existuje nezávisle na fyzickém těle a po smrti ho může opustit a pokračovat v jiné – duchovní formě existence.

Díky mnohaleté výzkumné činnosti C. G. Junga, Stanislava Grófa, Ruperta Sheldraka, Raymonda A. Moodyho a mnoha dalších badatelů stále přibývá indicií, že psýché není produkt chemie našeho mozku, který existuje jen tak dlouho, jak mozek sám. Zdá se, že psýché není něco, co je vázáno na život individua. Je to něco, co může přečkat smrt těla, posunout naši existenci směrem k věčnosti a dát ji vyšší smysl.

Pokud lidská duše – psýché existuje, určitě existuje způsob, jak ji popsat a to nejen pomocí náboženských nebo psychologických pojmů. Nemusí to být něco nehmotného, abstraktního a existujícího mimo přírodní zákony, ale může to být něco, co odráží fyzikální realitu tak, jak ji dosud neznáme. Zkoumáním tajemství lidské duše, možná pochopíme podstatu vesmíru, která nám dosud unikala. Podstatu, která dává existenci vesmíru i naší hlubší smysl a vzájemně je propojuje.

V této knize jsem se proto pokusil nahlédnout za oponu skrývající tajemství existence naší psýché a pokusil se zjistit, zda lze vytvořit nějaký smysluplný model, který by naši představu o ní přenesl z oblasti abstraktního popisu mystických zážitků, náboženských učení a filosoficko-psychologických nauk do oblasti přístupné našemu exaktnímu zkoumání – do oblasti, kterou lze fyzikálně popsat a testovat.

1. Model duše

Schopnost vědomí a myšlení je obrovský fenomén, který věda není schopna do dnešního dne vysvětlit. Pro věřící je to dar od Boha. Pro materialisty, kteří v Boha nevěří, je vědomí a myšlení produktem složitých elektrochemických reakcí, které probíhají v našem mozku a složitým systémem zpětných vazeb vytvářejí naši schopnost vědomí sebe sama i okolního světa. Lidský mozek je považován za důmyslný biologický stroj, jenž je schopen vytvářet duševní procesy podobně, jako je počítač schopen provádět složité matematické operace.

1.1 Mozek a duše

Prastará idea existence duše může být jen výplodem lidské představivosti a neznalosti. Moderní věda nic takového jako duši v lidském mozku nenalezla – a to už ho nakrájela na jemné plátky, prozkoumala mikroskopem, zrentgenovala ho ze všech stran a prostudovala ho pomocí moderních metod pro zkoumání mozkové aktivity.

Fyzikální metody jako jsou EEG – elektroencefalograf (zaznamenává elektrické změny v činnosti neuronů – tzv. mozkové vlny), MEG – magnetoencefalograf, PET – pozitronová emisní tomografie (sleduje lokální změny prokrvení mozku), MR – magnetická rezonance (zaznamenává místa v mozku, kde se nachází hemoglobin bohatý na kyslík) a jiné umožnily získat cenné informace o tom, které části mozku jsou aktivní, když provádíme nějaký úkon – něco pozorujeme, čteme, posloucháme, vzpomínáme, přemýšlíme apod.

Ukázalo se, že mozková centra nejsou ostře ohraničená, ale jejich hranice se liší, jsou-li určeny elektrofyziologicky, chemicky nebo mikroskopicky. Když provádíme nějakou činnost, obvykle je aktivní ne jedna ale hned několik různých částí mozkové kůry. Části mozku nejsou zřejmě tak úzce specializované, jak se zpočátku zdálo. Objevily se dokonce názory, že mozek žádná specializovaná centra na jednotlivé činnosti nemá, že se na všech činnostech podílí jako celek. Dnes se již proto od klasického pojetí „center“ upouští a říká se, že se na jednotlivých funkcích podílejí některé části mozku víc než části jiné.

Mozek je dnes chápán, jako soubor funkčních systémů, které se vyvíjejí, specializují a váží na některé části mozku více než na jiné. Tyto funkční systémy pracují na více úrovních, jsou svázány s činností jiných systémů a informace jimi mohou probíhat nejen sériově (tedy jedna za druhou) ale i paralelně (vedle sebe). To umožňuje mnohem rychlejší a vzájemně nezávislé zpracovávání informací. Zpracované informace z jednotlivých kanálů se sloučí do jediného poznatku o prožívané skutečnosti.

Je zajímavé, že i velmi vážná poranění lidského mozku nemusí vždy vést k smrti člověka ani ke ztrátě jeho duševních schopností. Dokazují to případy popsané v lékařské literatuře. Ztrátu i velké části mozkové tkáně a poškození některých specializovaných center dokáže mozek nahradit tím, že jejich funkci převezmou jeho jiné části. Žádná „díra v duši“ poškozením mozku vzniknout nemusí.

Skutečnost, že může dojít k přesunu určitých funkcí v mozku, naznačuje, že funkční systémy mozku nejsou vázány na jednu jeho konkrétní část, ale jejich funkci mohou převzít i jiné části mozku. To znamená, že existuje nějaká vyšší řídící informace či funkce mozku, která je schopna říct neuronům dosud neaktivním nebo vykonávajícím jinou činnost, aby přestaly dělat to, co dělají a specializovaly se na pro ně novou činnost tak, aby duševní aktivita byla, pokud možno, zachována. Tato vyšší řídící informace či funkce musí mít nelokální charakter a musí být svázána s činností mozku jako celku.

1.2 Mozek versus počítač

Mnozí vědci se domnívají, že my a naše mysl jsme jen velmi důmyslné počítače. Veškeré myšlení je jen výpočet. Pocit vědomí v nás vzniká provedením příslušného výpočtu. Byla již natočena celá řada filmů, kde neživý elektronický stroj – robot či počítač oživne, když v jeho obvodech nastane zkrat nebo jiná porucha, která u něj vyvolá takovou změnu programu, která se projeví vznikem vědomí.

Podle britského matematika Alana Turinga umělá inteligence bude rovna lidské inteligenci ve chvíli, když člověk při komunikaci s počítačem, aniž by věděl, že jde o počítač, nerozezná, že mluví se strojem a ne s člověkem. V jistých směrech počítače mohou člověka oklamat už dnes. Budeme-li hrát šachy on-line těžko poznáme, zda naším soupeřem je člověk nebo program. Budeme-li si s počítačem „povídat“ po pár otázkách většinou poznáme, že s námi nekomunikuje živý člověk. Dokáže-li nás počítač oklamat, ještě to ale neznamená, že je to vědomá bytost. Americký profesor filosofie John Rogers Seale vyjádřil tento názor tzv. argumentem čínského pokoje.

V pokoji plném čínských textů se nachází člověk, který ani v nejmenším neumí čínsky. Vně pokoje se nachází jiný člověk, který mu, například elektronicky, dává otázky. Člověk uvnitř mu odpovídá tak, že podle nějakého kódu nalezne v textech správnou odpověď a tu pošle ven. Člověk vně z toho usoudí, že ten, kdo je uvnitř, rozumí čínsky. Ten ovšem jen mechanicky pracuje s pro něj neznámými symboly.

Stroj může porazit člověka při práci se symboly, v rychlosti provádění matematických a logických operací, ale to neznamená ani náhodou, že je schopen myslet. Otázkou je, zda vůbec má naše myšlení charakter výpočetních operací. Zda může být výsledkem činnosti nějakého super-výpočetního systému.

Profesor matematiky na Matematickém institutu univerzity v Oxfordu Roger Penrose se pokusil odhalit spojitost mezi matematikou, fyzikou a lidskou myslí. Položil si otázku, zda je počítač principiálně, schopen simulovat mozkovou aktivitu a vytvářet algoritmy, které by daly počítači možnost porozumět řešenému problému stejným způsobem, jakým je schopen tomuto problému porozumět člověk.

Ve svých knihách Shadows of the Mind a The Emperors‘s New Mind se Roger Penrose ukázal, že matematické operace tak, jak je používá lidská mysl, mají nealgoritmickou povahu. To znamená, že naše mysl a počítač pracují zcela jinými způsoby. Způsob fungování lidské mysli není založen na početních úkonech. Obsahuje řadu pro počítač nevypočitatelných kvalit. Závěr, který z toho profesor Penrose vyvodil je, že existuje nějaká fyzikální aktivita, která vyvolává pocit vědomí, ale tuto aktivitu nelze plně simulovat výpočtem.

Selhání modelu mozku jako neuronového superpočítače vedlo Rogera Penrose a některé další vědce k myšlence, že lidská mysl je produktem dění, které zasahuje až do oblasti kvantového mikrosvěta. Domnívají se, že právě kvantová mechanika by nám mohla umožnit pochopit nevýpočetní a nevypočitatelný charakter lidské mysli. Globálnost a nelokálnost jsou význačné rysy kvantových procesů, které by mohly hrát v lidské psýché důležitou roli.

Kvantové stavy jednotlivých částic mohou být provázány s kvantovými stavy jiných částic. Systém mnoha částic v provázaném stavu nabízí mnohem bohatší prostor kvantových stavů a pozorovatelných vlastností než u jednotlivých částic, které systém tvoří. Dle pana Penrose by se kvantové vlastnosti mohly projevit u neuronů, díky tzv. mikrotubulům, které vytvářejí buněčný cytoskelet. Kvantová provázanost neuronů ve velkém měřítku by umožňovala vytvořit prostor pro projevení se kvantových vlastností mikrosvěta.

Kvantová skutečnost může být rozštěpena na dvě nebo i více možných skutečností – historií. V systému mozkových buněk – neuronů by potom mohl kvantový výpočet probíhat nezávisle na více kvantových úrovních, ve více historiích, které by se nakonec superpozicí složily do konečného výsledku. Přechod mezi vědomím a nevědomím může být pak interpretován jako přechod od klasické určitosti ke kvantové neurčitosti.

Idea vztahu mezi psychickými procesy a kvantovými jevy umožnila nový směr pohledu na podstatu psychických procesů. Představa mozku jako neuronového počítače byla nahrazena představou kvantově neuronového počítače. Nicméně rozvíjet tuto představu směrem od jevů odehrávajících se v mikrosvětě až po vyšší psychické procesy se jeví prakticky nemožné.

1.3 Duše opět na scéně

Přes to, že dnešní věda má k dispozici velmi sofistikované metody pro zkoumání činnosti mozku, dosud se jí ani v nejmenším nedaří vysvětlit podstatu myšlení a vědomí a ani se nezdá, že by se k tomuto vysvětlení blížila. Výzkum umělé inteligence možná povede k vytvoření dokonalých řídicích systémů a robotů pro velmi složité činnosti a operace, ale ani náhodou se neblíží vytvoření umělého vědomého a myslícího organismu.

Možná nám něco důležitého uniká. Existují indicie, že lidská duše – psýché nemusí být pouhou fantazií nebo jen pojmem sloužícím pro popis našich duševních schopností, ale něčím reálně existujícím. Pokud je na nich zrnko pravdy, může to zcela radikálně změnit náš pohled na svět a jeho smysl.

Zkusme se podívat na prastarou ideu existence lidské duše očima moderního člověka. Může lidská duše reálně existovat? Existují nějaké fyzikální či biochemické principy, na nichž by existence lidské duše mohla být založena? Lze vytvořit fyzikální model duše? Domnívám se, že ano. Domnívám se, že možnost existence lidské duše je dána fyzikálními procesy, které mají kvantově-relativisticky charakter.

Představa mozku jako kvantového počítače nic neříká o tom, že by mohla existovat lidská duše ve smyslu, jak si ji představují světová náboženství. Ty duši považují za cosi, co nelze vidět, změřit ani zvážit – za cosi nehmotného. Jak by však nehmotná duše mohla ovlivňovat náš hmotný svět? A co to vlastně znamená, když se řekne, že je něco nehmotné?

Lidé si pod výrazem, že je něco hmotné, představují, že je to složené z malých částic a částice si představují jako malá zrnka písku. Pokud bychom se vydali na cestu do mikrosvěta, zjistili bychom, že náš hmotný svět je velmi děravý. Je to hromada prázdnoty a mezi tím sem tam něco a to něco se rozplyne, když se k tomu pokusíme přiblížit.

Hmota existuje jako pole, které je neviditelné a přesto spojuje dohromady jednotlivé částice i všechna „zrnka písku“, které tvoří tento svět. Můžeme říct, že pole je základ všeho hmotného a částice, které se z něj vynořují, jsou jen malé kousky ledu plavoucí po ohromném oceánu. Je-li něco hmotné, neznamená to, že to musí vypadat jako kus skály či hromada písku. To, že je něco hmotné, znamená, že to zakřivuje prostor a čas, jež spolu tvoří sjednocené prostoročasové kontinuum.

Hmota, dle Einsteinovy obecné teorie relativity, není nic jiného, než zakřivení prázdného prostoru. Je tedy ve své podstatě prázdná – „nehmotná“. Neexistuje nic než prázdný prostoročas, veškerá hmota, pole i náboje jsou projevem geometrických a topologických vlastností prázdného prostoru. Mohlo by tedy existovat něco víc „nehmotného“, než sám prostor? Zřejmě ne. Existuje-li lidská duše, musí být stejné podstaty jako vše kolem nás. Nemůže být více nehmotná, než je vše ostatní kolem nás.

Einsteinova teorie relativity změnila náš pohled na fyzikální realitu. Prostor a čas už není něco, co existuje samo o sobě nezávisle na přítomnosti hmoty. Prostor a čas už není neměnný. Přítomnost hmoty a rychle se pohybujících objektů ho zakřivuje, činí ho elastickým. Prostor a čas získává tvar, který se velmi odlišuje od toho, jak ho známe ze zkušenosti.

Lidská duše, pokud existuje, musí být hmotná. Musí s ní být svázaná nějaká energie a musí mít nějakou hmotnost. Jak hodně duše může vážit – jako zrnko písku, jako molekula, atom nebo ještě míň? Kdyby vážila tolik, co zrnko písku a byla i tak velká, i když se to může zdát málo, určitě by ji už vědci odhalili. Objekt o velikosti a hmotnosti zrnka písku má velmi přesně danou polohu v prostoru, a nemůže se nikde dost dobře skrýt.

Jediný způsob, jak by mohla unikat odhalení, je, že váží tak málo, že její lokalizace na určitém místě není dost dobře možná. Její hmotnost musí být tak malá, že se chová jako objekt kvantového mikrosvěta. Znamená to tedy, že duši tvoří nějaké tajemné tachyony či fyzikům dosud neznámé částice – psychony? Pokud by interagovaly s běžnou hmotou, už by byly objeveny. Pokud s ní neinteragují, jen těžko mohou ovlivňovat činnost mozku.

Pokud duše existuje, musí se jednat o entitu, která existuje na úrovni kvantového mikrosvěta. Nejedná se zřejmě o shluk nějakých tajemných částic, ale spíše o tvar v kvantovém poli.

1.4 Kvantové pole

Fyzikové používají kvantovou teorii jako nástroj umožňující matematicky velmi přesně popsat chování elementárních částic. Jen málo z nich si však položilo otázku, co je podstatou toho, že se elementární částice jednou chovají jako „zrnka písku“ a podruhé jako vlny. Jak je možné, že částice může projít dvěma či více otvory současně? Jak může existovat současně ve více historiích. Co se s částicí děje, když ji právě nepozorujeme?

Samozřejmě se dá tento problém jednoduše smést ze stolu s tím, že ptát se na to, co nelze přímo pozorovat, nemá smysl, zvlášť když matematický aparát kvantové mechaniky tak skvěle funguje. Naštěstí ne všichni vědci zastávají tento názor. Příkladem může být americko-britský fyzik David Bohm, který vytvořil vlastní ontologickou interpretaci kvantové fyziky.

Svou interpretaci založil na představě existence kvantového pole, jehož tvar je schopen řídit vlastní pohyb částic, přestože toto pole samo o sobě disponuje jen velmi malou energií. Je to podobná situace, jako když řídíme rádiem pohyb loďky na vodě. Loďka má vlastní zdroj energie, který umožňuje její pohyb, ale využití této energie usměrňuje mnohem menší energie rádiových vln, do nichž je namodulována požadovaná informace.

Kvantové pole je přítomno v každém místě časoprostoru, mapuje jeho tvar a podle něho usměrňuje pohyb mnohem větší energie částice. Toto pole není vidět, jeho energie není přímo měřitelná, a přesto jeho tvar určuje vlastní pohyb částice v prostoru. Jeho tvar je dán uspořádáním objektů naší hmotné reality.

Kvantová teorie říká, že fyzikální stav každé částice je plně určen její vlnovou funkcí. Často lze polohu částice omezit na velmi malou oblast prostoru. Pak má její vlnová funkce amplitudu výrazně odlišnou od nuly jen v této oblasti. Takové vlnové útvary se nazývají vlnová klubka. Každé vlnové klubko je tvořeno superpozicí nekonečně mnoha monochromatických vln. Dá se ukázat, že se vlnové klubko volné částice s časem rozplývá.

V klasické kvantové teorii vlnová funkce a vlnové klubko představují abstraktní útvary, který slouží jen pro matematický popis kvantových procesů. Dnes ale už mnozí fyzikové nepohlíží na elementární částice jako na malé bodové objekty, ale přijímají předpoklad, že částice jsou rozprostřeny v prostoru a nikoliv soustředěny v bodě. Rozplývání vlnového klubka lze pak chápat jako rozplývání samotné částice do časoprostoru.

Podle Davida Bohma je veškerá realita, kterou pozorujeme, rozvinutím, jakousi speciální, stále se měnící podobou mnohem základnější svinuté skutečnosti, již nejsme schopni přímo postihnout. Představme si, že stav částice s minimálním vlnovým klubkem odpovídá Bohmovu rozvinutí a stav, kdy se vlnové klubko rozplývá jejímu svinutí:

Rozplývání vlnového klubka a princip rozvinutí a svinutí.

Pojmy rozvinutí a svinutí mohou být trochu matoucí. Rozvinutí, v tomto pojetí, totiž znamená koncentraci energie částice do malého prostoru – částice se stává přístupná pozorování. Naopak svinutí znamená rozplynutí částice a její energie do celého časoprostoru a nikoliv „stočení se“ do nějakého „klubíčka“.

Libovolný tvar v kvantovém poli můžeme nazvat in-formou ve smyslu dávat – vnášet tvar (informaci). Elektron jako částice představuje tvar v elektrickém poli. Stejně tak in-formy můžeme chápat jako reálné hmotné objekty existující v kvantovém poli. Lidská duše může být tedy cosi jako tvar v kvantovém poli, který je schopen držet si svou strukturu a přitom být velmi proměnlivý v závislosti na tom, které jeho obsahy jsou právě rozvinuty.

1.5 Kvantové objekty

Za objekty kvantového světa se obvykle považují velmi malé elementární částice, jako je například elektron. Pozorujeme-li elektron, omezíme procesem pozorování jeho polohu v prostoru. Dle kvantové teorie, jeho vlnová funkce bude mít amplitudu výrazně odlišnou od nuly pouze v té oblasti, na níž ho naše pozorování omezilo. Přestaneme-li ho ale pozorovat, jeho vlnové klubko se rozplyne do prostoru. Prostor možného výskytu elektronu se velmi rychle rozšíří. Přestože se před chvíli nacházel v naší laboratoři, v příštím okamžiku se může, s nenulovou pravděpodobností, objevit na druhém konci vesmíru.

Elektrony, stejně jako jiné elementární částice, nelze přímo pozorovat tak, abychom mohli přesně změřit jejich rozměry. Elektron je elementární částice, která nese elektrický náboj (e). Klasická představa o velikosti jeho poloměru (rel) vychází z porovnání potenciální energie jeho elektrického pole a vztahu mezi energií a hmotností elektronu (mel):

(1)

Všimněme si, že, kdyby měl elektron větší hmotnost, byl by jeho poloměr menší. Naopak, kdyby měl menší hmotnost, jeho poloměr by byl větší.

Uvažovat o tom, co se s elementární částicí děje, když není pozorována, nemá pro fyzikální popis chování částic příliš velký význam. Matematický formalismus kvantové fyziky umožňuje velmi dobře popsat stavy a chování částic. Dokážeme vysvětlit chování elektronů v atomech, vazby mezi atomy a molekulami i přenos náboje v pevných látkách. Dokážeme spočítat pravděpodobnost, s jakou částice změní svůj kvantový stav, zda unikne s potenciálové jámy, zda protuneluje energetickou bariéru apod.

Pro popis neživého světa není vůbec důležité, zda elektron se ve chvíli, kdy není pozorován, sám o sobě skutečně rozpíná či zda se pouze rozplývá nějaké abstraktní vlnové klubko. Zcela nedůležité je také, zda pro pozorovaný elektron plyne čas stejně jako pro ten, který není právě pozorován. Pokud by se ale nějaký pozorovatel mohl přenést do kvantového světa, určitě by bylo zajímavé vědět, co se s ním děje, jak vnímá plynutí času a jak se mu jeví kvantová realita. Takovým pozorovatelem by mohla být naše duše, pokud by byla kvantovou strukturou.

Existuje-li naše duše jako fyzikální hmotný objekt, prostorový tvar v kvantovém poli (in-forma), který podléhá zákonům kvantového „mikrosvěta“, musí procházet procesem svinování a rozvinování. Důsledky tohoto typu chování bychom měli být schopni vypozorovat jak v normálních stavech psýché, tak při tzv. změněných stavech vědomí.

Přirovnáme-li lidskou duši k částici jako je elektron, vyvolá to v nás představu něčeho hrozně malého, co se nachází někde v nepatrné oblasti prostoru – například v atomu nějakého prvku. To je představa, kterou jsme si odnesli ze střední školy. Poloměr elektronu je opravdu velmi malý ~ 10-15 m, ale elektron není to, co je uvnitř tohoto poloměru, ale je spíše to, co je vně. Elektron je tvar v poli a ne nepatrné zrnko písku.

Elektron je všude tam, kde je jeho pole. Je tedy velký jako celý vesmír, i když většina jeho energie se nachází v nepatrné oblasti prostoru, která je řádově srovnatelná s jeho poloměrem. Kdyby měl elektron o polovinu menší hmotnost, jeho poloměr by byl dvakrát větší. Klidová hmotnost elektronu je ale přesně dána a nemění se (je to fyzikální konstanta). To platí alespoň po dobu, kdy elektron pozorujeme.

1.6 Neznámé chování kvantových objektů

Pokud by lidská duše reálně existovala, muselo by se jednat o objekt s velmi malou hmotností. Psýché by musela být cosi jako složitý tvar v kvantovém poli (in-forma), který se neustále mění v závislosti na tom, co se právě odehrává v naší mysli.

Otázkou je, co by pozorovatel v kvantovém poli mohl pozorovat během procesu svinování a rozvinování. Vlnové klubko elementárních částic se během svinování rozplývá (v jednorozměrném případě) dle vztahu:

(2)

kde Dx_0 a Dxt = Dx(t) jsou disperse v poloze v čase t = 0 a t = t.

Vztah (2) formálně připomíná vztah z Einsteinovy speciální teorie relativity (STR) pro dilataci délky ve směru pohybu objektu (ve směru osy x):

(3)

imaginární rychlostí:

(4)

To, že má rychlost imaginární charakter znamená, že je to rychlost, kterou se objekt pohybuje kolmo k našim třem prostorovým souřadnicím. Obecný vztah pro rychlost pak můžeme zapsat ve tvaru:

(5)

kde v je reálná složka rychlosti.

Užitím relativistického vztahu pro skládání dvou kolmých rychlostí můžeme vyjádřit druhou mocninu w ve tvaru:

(6)

Koeficient α pak můžeme vyjádřit v obecnějším tvaru:

(7)

Směr kolmý k našim třem prostorovým dimenzím je směr rozpínání vesmíru. Pokud by se kvantový objekt pohyboval v tomto směru vyšší rychlostí, než je rychlost rozpínání vesmíru, jeho velikost by se zvětšovala (průmět do prostoru), plynutí času by se pro něj měnilo jako v STR a měnila by se také jeho hmotnost tak, jak je to už obsaženo ve vztahu pro poloměr elektronu. Čím víc by se objekt rozpínal, tím menší by byla jeho hmotnost.

(8)

Rozplývající se (svinující se) objekt by tedy měl vyzařovat energii a naopak rozvinující se objekt by ji měl absorbovat.

Svinující se objekt si během svého rozpínání „osahá“ okolní časoprostor a usměrní svůj pohyb dle charakteru překážek, na něž narazí, stejným způsobem jako by ho vedla nějaká pilotní vlna. Elementární objekt se rozpíná současně do budoucnosti i minulosti a přitom interaguje s ostatními objekty v prostoru, které se chovají stejným způsobem.

Proces svinování je vratný, protože pozorováním objektu ho opět může dostat do stavu s minimálním vlnovým klubkem a omezit tak prostor jeho výskytu na minimum.

Jak to souvisí s psýché? Pokud by lidská duše byla kvantová struktura, musela by podléhat procesu svinování a rozvinování. To znamená, že by měla měnit svou energii, velikost a mělo by se pro ni měnit plynutí času v závislosti na tom, zda se právě nachází ve stavu rozvinutí nebo svinutí.

1.7 Sny a kvantová realita

I kdyby lidský mozek fungoval jako kvantově neuronový počítač, určitě by se nedalo říct, že člověk má nesmrtelnou duši. Po smrti člověka by se zastavila i veškerá neuronová aktivita jeho mozku a tím i všechny jeho psychické funkce nezávisle na tom, zda je mozek něčím na způsob klasického nebo kvantového počítače. Aby lidská duše mohla v pravém slova smyslu existovat, musí být sama o sobě kvantovou strukturou.

Uvažujme, že náš mozek existuje v kvantovém poli a svou aktivitou toto pole tvaruje. Zároveň však tvar tohoto pole ovlivňuje zpětně činnost lidského mozku i těla. Obsahy psýché pak odpovídají tvarům kvantového pole, které se svinují a rozvinují vůči mysli, která provádí jejich pozorování. Mysl může aktivně ovlivňovat rozvinování in-forem v psýché.

Abychom se mohli vážně zabývat myšlenkou, že lidská duše má kvantový charakter, musíme najít nějaké indicie, které budou něco takového naznačovat. Musíme se pokusit najít nějaké analogie mezi světem kvantové fyziky a našimi duševními prožitky. Naštěstí tento úkol není až tak těžký, jak by se mohlo v první chvíli zdát. Při hledání analogií můžeme začít třeba v oblasti bdění, spánku a snové reality.

Představy, myšlenky, sny a jiné psychické obsahy se v naší mysli objevují a zase mizí, podobně jako elementární částice se na okamžik „zhmotňují“ před pozorovateli, aby v příštím okamžiku se rozplynuly do kvantové neurčitosti universa. Máme-li v noci nějaký sen, bývá pro nás dost obtížné tento sen ráno vyjádřit tak, jak se nám zdál. Snové obrazy jakoby neuznávaly pravidla časové souslednosti, bývají neurčité a neuznávají logiku bdělé reality. To, co se nám ve snu zdá jasné a smysluplné, po probuzení se jeví chaotické a nesmyslné.

Může být, že naše sny jsou jen chaoticky poskládané střípky vzpomínek na to, co jsme prožili v bdělém stavu. Přesto pocit, že ději svého snu rozumíme, přetrvává. Co když je tedy všechno jinak. Co když naše bdělá realita představuje jen (rozvinutou) část skutečné reality. Snová realita připomíná (svinutou) kvantovou realitu, kterou nejsme schopni přímo postihnout. V této realitě neexistuje jedna historie skutečnosti, ale všechny možné historie, jež mohou mezi dvěma pozorováními nastat. Jakýkoliv pokus uvědomit si – rozvinout tuto realitu zákonitě tuto mnohoznačnou realitu mění v potrhanou nesouvislou vzpomínku.

Měření rozvinuje svinuté in-formy do podoby hmotného objektu, tak jak ho známe a chápeme. Svinutá realita probíhající v mnoha možných historiích se redukuje na jednu jedinou historii skutečnosti. Pozorovatel vnímá vždy jednoznačnou realitu, protože pozorováním rozvinuje svinutou realitu. Otázkou je, co by pozoroval, kdyby se mohl ponořit do svinuté reality.

To by bylo možné v případě, kdy by hmotnost pozorovatele byla srovnatelně velká jako hmotnost elementárních částic, aby se u něj mohli projevit kvantové vlastnosti. Pokud je lidská duše kvantovou strukturou, může lidská mysl při svinutí prožít vjem kvantové reality, která je nejednoznačná a proměnlivá jako sny. Sny by tak nebyly chaotickým produktem spícího mozku, ale konfrontací s realitou tak, jak ji v bdělém stavu neznáme.

V této chvíli může někdo namítnout, že podobnost mezi snovou a kvantovou realitou je zajímavá, ale je to stále jen vzdálená podobnost, protože kvantovou realitu nikdo nikdy prokazatelně neviděl. Bylo zde však ukázáno, že při procesu svinování a rozvinování může docházet k transformaci fyzikálních veličin jako je délka, čas, hmotnost a energie podobně jako v speciální teorii relativity. Pokusme se proto podívat, zda náznaky těchto efektů můžeme v souvislosti s lidskou psýché vypozorovat.

1.8 Kvantové skoky

Změny energie v kvantovém mikrosvětě probíhají po skocích (po kvantech). Vztah pro kinetickou energii lze napsat:

(9)

Použijeme-li ve vztahu (9) místo koeficientu α koeficient αi a dosadíme-li tento tvar do vlnové funkce:

(10)

místo p^2/2m_0, získáme vztah pro rozplývání vlnového klubka ve tvaru:

(11)

kde n = 1/αi vyjadřuje počet kvantových skoků.

Nyní uvažme situaci, že se objekt na počátku rozplývání jeho vlnového klubka nenachází ve stavu s disperzí ∆x_0, ale ve stavu s disperzí ∆x = n_1.∆x_0, kde n1 je celé číslo větší než nula. Pak:

(12)

kde n = n_1 + n_2,

t = ∆t + n_2.∆t_0 = ∆t_0 + n_1.∆t_0 + n_2.∆t_0 = ∆t_0 + n.∆t_0.

Platí:

(13)

Rovnost (13) bude splněna, když:

(14)

Minimální časový interval (disperse) ∆t_0 odpovídá době, za níž foton proletí délkový interval ∆x_0:

(15)

Pak vztah (1.14) získá tvar:

(16)

Při rozplývání vlnového klubka mikroskopického objektu se bude jeho velikost měnit po skocích, které jsou nepřímo úměrné jeho hmotnosti. Zároveň se bude pro něj měnit po skocích rychlost plynutí času. Po prvním skoku se rychlost plynutí jeho času dvakrát zpomalí. Jeho hmotnost se dvakrát zmenší.

1.9 Spánek a plynutí času

Subjektivní vjem plynutí času nemusí být důsledkem jakési změny rychlosti průběhu elektrochemických reakcí v našem mozku, ale může být dán tím, že v soustavě psýché, v důsledku kvantově-relativistických efektů, čas plyne jinak než v okolním prostoru. Změněné vnímání okolního světa nemusí být produktem poruchy činnosti lidského mozku, ale může být důsledkem fyzikálních procesů svázaných se soustavou lidské psýché.

Existuje-li duše jako fyzikální hmotný objekt, jenž podléhá zákonům kvantového „mikrosvěta“, musí procházet procesem svinování a rozvinování. Svinování může probíhat po malých skocích podobně, jako když po dodání energie atomu přeskočí elektron z jedné kvantové hladiny na druhou. Podobné hladiny bychom měli pozorovat i v lidské psýché.

Rozvinutý stav psýché by měl být charakterizován lokalizací psýché v prostoru, pomalým plynutím času subjektu, stavem, kdy je psýché „plná energie“. Naopak svinutý stav psýché by měl být charakterizován rozšířením psýché (vědomí) do prostoru, čas subjektu by měl rychle plynout, energie psýché subjektu by měla být rozprostřena do prostoru.

V psýché by různým kvantovým stavům mohly odpovídat různé úrovně bdění a spánku. Přechodem na jinou kvantovou hladinu – úroveň bdění by mělo dojít k změně rozvinutí psýché, odpovídající změně její energie, velikosti a k změně plynutí času svázaného s psýché. Různá spánková stádia by pak odpovídala různým kvantovým stavům.

Spánek má čtyři stadia: 1, 2, 3, 4. Fáze 1 představuje stadium nejlehčího spánku, kde se záznam EEG spícího člověka podobá získanému při sledování bdělé mozkové aktivity. Spánkové stadium 4 se naopak pokládá za nejhlubší periodu spánku, protože se příslušný EEG záznam podobá grafu komatózního stavu. Během sedmi až osmi hodin normálního spánku se objeví čtyři, někdy i pět period, opakování všech čtyř stadií. Snová REM fáze spánku odpovídá stadiu 1, NREM fáze stadiu 2, 3, 4.

Rozvinutý stav psýché by mohl odpovídat stavu, kdy spíme – zvláště NREM fázi spánku. Plynutí vnitřního času oproti vnějšímu je zpomalené, vědomí není schopno zpracovávat podněty z okolí. Mozek neuvolňuje energii. Organismus odpočívá. Protože převážnou část spánku strávíme v NREM fázi, zdá se nám, že prospaná noc uplyne velmi rychle. V NREM fázi člověk načerpává energii a regeneruje své tělo. Když má dostatek energie, probouzí se nebo se u něj objevuje REM (snová) fáze spánku.

NREM fáze spánku bývá charakterizována jako fáze beze snů, kdežto REM jako snová část spánku. Ve skutečnosti se člověku zdají sny ve fázi REM i NREM, ale ve fázi NREM nepovažujeme tyto sny za „pravé sny“. REM fáze spánku se podobá bdělému stavu. Přestože sny netrvají obvykle déle než několik sekund, zdají se nám mnohem delší. Subjektivní čas plyne ve fázi REM mnohem rychleji, a proto bychom tuto část spánku (podobně jako bdělý stav) chápat jako jeden ze svinutých stavů lidské psýché.

Bdělý stav psýché představuje její svinutý stav. Oblast vědomí, která byla dosud stažena do malého prostoru, se rozšiřuje na celý okolní svět v dosahu našich smyslů. Unavený či opilý člověk má oblast vnímání staženou na úzkou oblast okolního světa (tzv. tunelové vidění), spící člověk okolí takřka nevnímá, ale odpočinutý, bdělý člověk má široké pole vnímání okolní reality. Svinutý stav psýché umožňuje rozvinutí smyslových obrazů, vzorců myšlení a jednání.

V bdělém stavu plyne subjektivní čas relativně rychle, i když rychlost jeho plynutí se může měnit. Když se cítíme příjemně – bavíme se – náš subjektivní čas plyne pomalu, ale okolní čas rychle utíká. Naopak když prožíváme nějakou nepříjemnou situaci – trpíme, náš subjektivní čas se vleče. Při podchlazení organismu se subjektivní čas vleče a naopak při horečkách plyne subjektivní čas rychleji.

V REM fázi spánku subjektivní čas plyne minimálně stejně rychle nebo ještě rychleji než v bdělém stavu. REM fáze je charakterizována krátkodobých svinutím celé mysli na úroveň dokonce nižší, než je v bdělém stavu. Protože mozek ve spánku nepřijímá žádné informace z okolí nebo je přijímá jen v omezené míře, uvolněnou energií rozvinuje informace ze svého nevědomí do vědomí v podobě snů.

Usínání je proces, který probíhá skokově – v jednu chvíli si jsme vědomi toho, co se děje kolem nás. O chvíli později jsme již v říši Morfeově. Proč se naše vnímání skokově a nikoliv pozvolně změnilo? Je to důsledek kvantového skoku?

Když se nám zdá, že běžíme, většinou to na nás není poznat. Neděláme žádné pro běh typické pohyby nohama ani rukama. Naše psýché je stažena „dovnitř“ nás. Pokud se nám ale zdají příliš „živé“ sny občas nohou nebo rukou trhneme. I to je doklad toho, že se psýché v REM fázi spánku může svinovat na úroveň blízkou bdělému stavu.

Někdy se nám může stát, že prožijeme sen jakoby ve zlomku sekundy. To by mohlo znamenat, že se naše snící psýché svinula více, než je typické pro normální bdělý stav. Vzhledem k tomu, že ve spánku pracuje psýché v širším rozsahu energie, není příliš překvapivé, že sny nemusí být vždy pouze chaotické, ale mohou mít tvůrčí, inspirativní nebo dokonce numinózní charakter. To, co nedokážeme pochopit v bdělém stavu, nám může zjevit sen.

Snová realita velmi připomíná (svinutou) kvantovou realitu, kterou nejsme schopni přímo postihnout. Snové obrazy jako by neuznávaly pravidla časové souslednosti, bývají neurčité a neuznávají logiku bdělé reality. To, co se nám ve snu zdá smysluplné, po probuzení se jeví chaotické a nesmyslné. Vzpomínky na sny se nám velmi rychle po probuzení rozplývají. Ve snu svinutá psýché subjektu pozoruje svinutou realitu svého nevědomí.

Proti fyzikální povaze subjektivního vnímání plynutí času se dá namítnout, že změna vnímání plynutí času, jako důsledek změny zakřivení časoprostoru, by měla být provázena změnou vnímání rozměrů okolních objektů jedincem. Když plyne čas subjektu rychleji, měl by mít pocit, že se okolní realita rozpíná. Plyne-li čas subjektu pomaleji, měla by se mu jevit okolní realita smrštěná. To se obvykle neděje.

Obraz okolní reality není něco, co by bylo mimo naší psýché. Naopak, je to její integrální součást. Mění-li se psýché jako celek, mění se odpovídajícím způsobem i tento obraz. Nemůžeme si uvědomit, že se něco zvětšilo, zvětšíme-li se současně s tím. Pouze, kdyby se jedna část naší psýché svinovala (rozvinovala) vůči druhé, pak bychom mohli vnímat rozměry okolních objektů zkresleně.

Tato situace může zřejmě nastat v tzv. změněných stavech vědomí. Změněné stavy vědomí jsou stavy, při nichž člověk jinak vnímá okolní realitu. Mohou se objevit pod vlivem některých omamných a psychotropních látek, při určitých technikách cvičení, dýchání, meditacích nebo samovolně v extrémních životních situacích. Zážitky z těchto stavů jsou v literatuře hojně popsány a skutečně popisují to, co bychom mohli očekávat.

V oblasti beletrie velmi působivě popsal zážitek změny vnímání prostoru a času Jack London ve svém románu „Tulák po hvězdách“. V oblasti odborné literatury nalezneme řadu zajímavých zážitků tohoto druhu například v knihách Stanislava Grófa – světoznámého českého psychiatra žijícího v USA.

1.10 Vnímání okolní reality

Mozek je schopen zpracovávat signály, které do něj ve formě nervových signálů přicházejí z celého těla. Informují ho o procesech, které se odehrávají uvnitř i vně organismu. Mozek na tyto podněty určitým způsobem reaguje a řídí tělové funkce. Podněty, které proniknou až do našeho vědomí, vytvářejí naši představu o světě kolem nás a také uvnitř nás.

Máme pět základních smyslů – zrak, sluch, čich, chuť a hmat, jež nám podávají informaci o dění kolem nás. Snad nejdůležitějším zdrojem informací o vnějším světě je pro nás vidění – zrak. Systém vidění je celkem složitý. Jeho základním prvkem je oko. Tvoří je čočka s proměnnou ohniskovou vzdáleností, proměnný vstupní otvor – zornice, sítnice, sklivec, fotoreceptory – tři druhy čípků a tyčinky, gangliové buňky, zrakový nerv a další části.

Čočka zaostřuje převrácený obraz zorného pole na sítnici. Fotoreceptory se nacházejí na vnější straně sítnice. Tyčinky nám umožňují vidět při slabém světle. Čípky fungují jen při jasném světle, ale dávají nám možnost vidět barevně. Existují tři typy čípků citlivé na modré, zelené a červené světlo. Kombinací signálů od nich získáváme vjem různých barev a jejich odstínů.

Gangliové buňky na vnitřní straně sítnice vysílají signály do mozku. Buňky na pravé polovině sítnice vysílají informace do pravé mozkové hemisféry a naopak buňky nacházející se levé polovině sítnice vysílají informace do levé mozkové hemisféry. Obě hemisféry mozku jsou propojeny několika svazky nervových vláken, z nichž největší je tzv. svorové těleso. Tak je zabezpečeno spojité vidění.

Existují dva základní systémy vidění. Starší z nich pracuje rychle, nerozlišuje barvy, dobře ale rozlišuje pohyby a prostor. Je spojen hlavně s temenními oblastmi mozkové kůry. Mladší pracuje pomaleji, rozlišuje barvy a jemné podrobnosti. Je svázán především s kůrou týlních a spánkových laloků. Oba tyto systémy vytvářejí náš zrakový vjem.

Zraková mozková kůra se rozlišuje na „nižší“ a „vyšší“ zrakovou oblast. „Nižší“ oblast je ta, do níž dospěje zraková informace ze sítnice a mezimozku jako první. Zpracovává jednoduché zrakové podněty. Předá je do „vyšší“ korové oblasti, kde je z těchto základních dat složena informace například o podobě obličeje pozorované osoby, kterou pak dokážeme rozpoznat. Při poruše této funkce může dojít k tomu, že postižený přestane rozeznávat tváře svých blízkých, přestože dokáže poznat, že se dívá na tvář, a vnímat její citový výraz.

Existují lidé, kteří trpí tzv. korovou slepotou. Oči mají v pořádku, ale jsou postižena jejich korová centra. Tito lidé říkají, že předmět, který mají před sebou, nevidí, ale přesto jsou schopni uspořádat dlaň a prsty tak, aby jej správně uchopili do ruky. Informace o předmětu není schopna proniknout do jejich vědomí. Tomuto jevu se říká „vidění slepých“.

Vědci zabývající se zkoumáním tajemství mozku již vědí, že v něm existuje celá řada zrakových oblastí, z nichž každá analyzuje zrakové vjemy komplexně i specificky. Nelze však vymezit v mozku žádnou oblast, jejíž aktivita neuronů by odpovídala obrazu světa, který vidíme před sebou. Už chápeme, jak mozek obrazy promítnuté na sítnici dokáže rozkládat, ale ještě nechápeme, jak je zase dokáže složit do vjemu, který vidíme právě před sebou.

Je zajímavé, že vidíme tak, jako bychom vnímali přímo obraz promítnutý na sítnici oka. Přitom nejprve musí dojít k chemické reakci na světlo citlivých buňkách, a pak je tento obraz přenášen formou nervových impulsů do mozku, kde je dál zpracováván. Jak se v mozku odtvoří obraz, který se nachází na sítnici? Je to, jako bychom měli v očích kamery a dívali se na jejich obraz na televizoru v pohodlí obyváku. Jenže má mozek v sobě zabudovanou svou mikrotelevizi a kdo se na ni uvnitř kouká?

Okolní svět vnímáme pomocí více či méně věrných obrazů, které se smyslovými kanály přenášejí do mozku a rozvinují se v naší mysli. Díváme-li se na nějaký objekt, energie jeho obrazu není větší než energie fotonů, které tento obraz zprostředkovávají. Slyšíme-li nějaký zvuk, jeho energie není větší než energie zvukových vln, které ho vytvářejí.

Obraz podnětu není někde uvnitř naší hlavy, ale jako by se rozvinul v místě, kde se podnět nachází. Naše ruka automaticky zamíří k místu, kde se v naší psýché nachází obraz šálku čaje. Naše hlava se automaticky otočí směrem, odkud přichází zvuk. Obrazy okolní reality vnímáme trojrozměrně. Existují jakoby mimo nás – v mysli přesahující hranice našeho mozku a promítající se do okolního prostoru.

Obraz okolní reality se před námi rozvinuje prostorově jako virtuální kvantová struktura. Existuje tak dlouho, jak dlouho proudí našimi smyslovými kanály energie, která ho vytváří. Pak obraz odeznívá – svinuje se. Svinující se obraz rozvinuje obrazy uložené v naší paměti a na základě podobnosti s nimi interferuje. To nám umožňuje ztotožnit viděné se známým. Někdy se může stát, že to co vidíme, dá podnět k rozvinutí nereálného obrazu v naší mysli, a my takzvaně podlehneme iluzi.

Smyslové cesty našeho organismu představují „okna“ jimiž psýché proniká do okolního prostoru. Pro psýché není žádné vně. Vše, co vnímáme, existuje – je rozvinuto v naší mysli. To naše mysl je „tam vně“ a je i „tam uvnitř“. Je jen iluze, že existuje něco mimo naší mysl. Vše je uvnitř.

1.11 Změna vnímání při poškození mozku

V některých velmi vážných případech epilepsie, aby se zabránilo rozšiřování záchvatové aktivity s jedné hemisféry na druhou, se provádí chirurgický zákrok, kterým se protne svorové těleso – největší svazek nervových vláken spojující obě mozkové polokoule. Pacienti po této operaci jsou postiženi tzv. syndromem rozštěpeného mozku.

Levá mozková hemisféra řídí pohyby pravé poloviny těla a přijímá z ní smyslové vjemy. Pravá hemisféra řídí pohyby levé poloviny těla a přijímá z ní smyslové vjemy. Zrakové vjemy z levých polovin sítnic obou očí (pravá část zorného pole) jdou do levé mozkové hemisféry a naopak vjemy z pravých polovin sítnic (levá část zorného pole) směřují do pravé hemisféry. Centrum řeči je umístěna v levé polovině mozku. Pravá obvykle mluvit neumí. Pouze do jisté míry mluveným slovům rozumí.

Lidé s oddělenými hemisférami jsou schopni, při zavřených očích, pojmenovat předmět ve své pravé ruce. Nejsou to však schopni udělat pro předmět v levé ruce, protože informace jdou do pravé hemisféry, která není svázaná s řečí. Nejsou schopni pojmenovat předmět, jenž se nachází v levé části jejich zorného pole. Je-li jim vložen do jedné ruky nějaký předmět, aniž ho mohou vidět, nedokáží druhou rukou po hmatu najít předmět stejného tvaru mezi jinými předměty. Informace o tvaru není schopna přejít z jedné mozkové hemisféry do druhé.

Je-li promítnut na levou část zorného pole pacienta nějaký obrázek a on má následně najít mezi jinými obrázky obrázek, který má s ním souvislost, levá ruka (řízená pravou nemluvící hemisférou) je schopna jej ukázat. Levá hemisféra, která obrázek neviděla, netuší, proč ho levá ruka ukázala. Levá ruka jako by získala autonomii na vědomí osoby a ta se může snažit jen si domýšlet, proč ta ruka dělá, to co dělá. Může si vymyslet, že se třeba ten obrázek oné osobě líbí.

U některých pacientů s postižením pravé hemisféry mozku (po mrtvici) se objevuje velmi nezvyklá porucha. Nazývá se neglekt. Osoby s touto poruchou opomíjejí levou část zorného pole a uvědomují si pouze jeho pravou část. Chovají se, jako by levá část okolního prostoru vůbec neexistovala. Jedí jídlo pouze z pravé poloviny talíře, jsou schopni číst pouze slova umístěna vpravo nebo jen pravé poloviny slov, muži si holí a ženy si líčí pouze pravou tvář a uvědomují si pouze pravou polovinu světa kolem nich. Pacient s tímto poškozením „nevidí“, že levá část hrníčku je ulomená. Neuvědomuje si levou část obrázku, ale je ji schopen prstem správně obtáhnout. Nevnímá dotek na levé straně svého pravého zápěstí, má-li dlaň otočenou směrem nahoru, ale cítí ho, otočí-li dlaň směrem dolů.

Pracuje-li lidský mozek jako počítač, jak by mohl jednou dotek zápěstí necítit a pak zase cítit? Spíše zde dochází k tomu, že obraz okolní reality a těla pacienta v jeho psýché není možno udržet rozvinutý; a to konkrétně vždy jeho levou část (vzhledem k poškození pravé strany mozku). To, že je pacient schopen například obtáhnout obrázek, jehož levou část nevnímá, znamená, že obraz podnětu v psýché existuje, ale není ho možno podržet rozvinutý po tak dlouhou dobu, aby si ho subjekt uvědomil.

Lidé postižení neglektem opomíjejí levou část reality nejen tehdy, když se na něco dívají, ale i tehdy když si něco představují nebo si na něco vzpomínají. Neglekt může ovlivnit vnímání reality v blízkosti těla pacienta, ale nemusí ovlivnit vnímaní jeho vlastního těla či prostoru ve větší vzdálenosti od pacienta. Realita v jeho myšlenkách existuje v závislosti na tom, s které strany se na ni dívá fyzicky nebo psychicky. Obraz světa v jeho mysli nezmizel, ale byl zvláštním způsobem deformován, jako by byl poškozen jeho holografický záznam.

Vidí-li člověk postižený neglektem obrázek domu, jehož levá část hoří, vnímá jen vlastní dům (jeho pravou část) a není si vědom, že dům hoří. Přesto se mu ten dům nějakým způsobem nelíbí, nechtěl by v něm bydlet a vymýšlí si pro to nevědomě nějaké přijatelné vysvětlení podobně jako pacienti postižení syndromem rozštěpeného mozku.

Kromě postižení, jako je neglekt či syndrom rozštěpeného mozku, mohou lidé trpět i mnoha jinými poruchami vnímání. Nemusí být schopni vidět barvy, mohou špatně rozlišovat nebo vůbec nepoznávat tváře lidí. Některé poruchy v činnosti mozku mohou způsobit poruchy řeči, schopnosti rozumět textu, vyvolat poruchy hybnosti, změnit osobnost postiženého nebo snížit jeho inteligenci. Může také dojít ke ztrátě paměti či schopnosti ukládat informace do paměti.

Není syndrom rozštěpeného mozku a jiná postižení v důsledku poškození mozku důkazem, že člověk žádnou duši nemá, že jeho psychické vjemy a pocity vznikají pouze činností jednotlivých mozkových center a komunikací mezi nimi? Zdá se, že mozek je jen přístroj, který vytváří naši mysl. Když přestane fungovat, protože jeho součásti selžou, pohasne naše mysl jako obraz na vadné televizi.

Jednotlivé hemisféry, i když vypadají symetricky, nevytvářejí každá vlastní vědomí. Přestože hemisféry rozštěpeného mozku spolu nekomunikují, chovají se postižení pacienti i nadále jako jedinci a ne jako dva různí lidé v jednom těle, jak by se možná mohlo z předchozího zdát. Vědomí lidí se syndromem rozštěpeného mozku zůstává stále jedno, změna jejich vnímání je bez použití speciálních testovacích technik takřka nepostřehnutelná a tito lidé jsou schopni vést normální život, i když určitá část informací není schopna proniknout do jejich vědomí.

To, že subjekt „nevidí“ část svého zorného pole, i když má zdravé oči, znamená, že jeho psýché svázaná s vědomím byla z této části jeho těla stažena Jeho levá ruka je přesto schopna ukázat na obrázek či předmět, který má souvislost s tím, co vidí levá část zorného pole. To znamená, že psýché se dá rozdělit stejně jako mozkové hemisféry (s každou hemisférou je spojeno určité „množství“ psýché) nebo psýché má kaskádovitou strukturu a informace z pravé hemisféry se nedostanou „výš“.

1.12 Človíček – homunkulus

Představme si, že si čteme knížku a dostaneme chuť se napít trochu čaje ze šálku, jež leží kousek od nás na stole. Pohledem zběžně zkontrolujeme polohu šálku na stole. Pak naše ruka automaticky zamíří k šálku, prsty se rozevřou do správné polohy a uchopí ouško šálku – ani příliš silně ani slabě. Naše oči už mezitím hledí opět do knihy a sledují text. Ruka neomylně přiblíží šálek k našim ústům, napijeme se a ruka opět odloží šálek na stůl. Totéž dokážeme udělat, ať už stojíme, sedíme, ležíme nebo třeba visíme hlavou dolů.

Jak to dokážeme? Jistě existují ruce robotů – neživých strojů, které dokáží takřka totéž. To slovo takřka má svůj význam. Naprogramovat a uzpůsobit mechanický stroj, aby provedl tak složitý a těžký úkon je nesmírně náročné. Člověk přitom dokáže udělat podobných složitých úkonů bez zvláštní námahy velmi mnoho. Stroj by bylo nutno vždy složitě přeprogramovat. Je ale pravda, že i člověk musí tuto schopnost trénovat a rozvíjet.

Je-li pohybová stránka člověka založena na podobném principu jako u robotizovaných mechanických strojů, musí lidský mozek představovat opravdu dokonalý výpočetní systém, jenž dokáže velice rychle zpracovávat nesmírné množství informací o poloze každé části těla, o poloze předmětů v dosahu končetin, jejich tvaru, velikosti, váze, tuhosti apod. a navíc velmi precizně řídit, dle jakési vnitřní mapy těla a okolního prostoru, pohyb končetin k stanovenému cíli a to i bez pozornosti očí.

Mozek si neustále udržuje představu o poloze a pohybu všech částí našeho těla, ať už si to uvědomujeme nebo ne. Zavřeme-li oči, dokážeme hned říct, v jaké poloze se právě nacházejí naše ruce, nohy či hlava. Mozek tedy vytváří jakousi mentální mapu povrchu našeho těla, jež se odborně nazývá homunkulus neboli človíček. Tento název použili také vědci zabývající se studiem mozku pro tenký proužek mozkové kůry, který se táhne napříč horním obvodem obou hemisfér. Vzruchy vzniklé podrážděním hmatových receptorů na povrchu celého našeho těla končí právě v tomto kousku mozkové tkáně.

Představa homunkula, malé mapy na povrchu mozku představující dost deformovaný obraz povrchu našeho těla, není úplně přesná. Není to totiž jednoduchá mapa, kde by jednomu místu na kůži odpovídal jeden bod na povrchu mozku, ale jedná se spíše o složitou mozaiku více vzájemně se překrývajících korových polí, které na podnět na povrchu kůže odpovídají. Tvar homunkula se může měnit. Pravidelně procvičovaná část těla ovlivňuje svůj obraz v mozkové kůře.

Dalo by se předpokládat, že homunkulus funguje asi nějak takto. Představme si, že nám na ruce přistane moucha. Pohyb jejích nožiček vyvolá na naší kůži nepříjemný pocit. Ten se šíří, jako nervový impuls, do mozkového homunkula. Mozek rychle provede složitý výpočet a vyšle nazpět sérii nervových impulsů, které způsobí, že se po mouše oženeme rukou. To vše by se mělo odehrát během několika desetin sekundy. Nicméně je otázkou, zda to tak opravdu funguje.

Představa požadovaného pohybu vzniká dřív, než se realizuje pohyb samotný. Představme si, předobraz pohybu neexistuje jen v naší hlavě, ale v prostoru, kde se má pohyb uskutečnit. Pak by mozek nemusel provádět žádné složité výpočty, pouze by se v naší mysli porovnávala představa žádoucího pohybu se skutečností. Neexistovalo by proto ani zpoždění související s délkou výpočtu. Pohyb by nebyl řízen odněkud z mozku, ale řídil by ho tvar rozvinutý v psýché. Tento tvar by působil na každou buňku těla podílející se na pohybu. Ovlivňoval by šíření nervových impulsů, které by aktivovaly svaly žádoucím způsobem. Nepatrná energie předobrazu pohybu by řídila pohyb energie, která tento pohyb provádí stejně, jako kvantové pole ovlivňuje pohyb elementárních částic.

1.13 Determinismus přírody

Je na čase, zamyslet se se nad tím, co je to vědomí, zda je vlastní pouze lidem či zda ho mají i zvířata, popřípadě i neživé věci. Měli bychom zjistit, zda máme svobodnou vůli či, zda je to jen iluze. Svobodná vůle by z hlediska fyziky předpokládající deterministický vývoj všech systémů neměla vůbec existovat. Myslí si to i takové autority, jako je Stephen Hawking. Pro něj jsme jen biologické stroje bez svobodné vůle.

Předvídatelnost budoucího vývoje hmoty je v mnoha směrech omezena. Dle obecné teorie relativity je omezena samotnou globální geometricko-topologickou strukturou prostoročasu. Nedokážeme spočítat ani dlouhodobě předpovídat chování chaotických systémů – tj. všech fyzikálních systémů, které se skládají z více jak dvou částí. Předpověď chování částic na úrovni kvantového mikrosvěta má pak již pouze ryze statistický charakter. Přesto věříme, že budoucí stav každého objektu je jednoznačně předurčen jeho počátečním stavem.

Budoucnost je dána minulostí. Není známo nic, co by tento princip z hlediska fyziky narušovalo. Vzato do důsledku, již na počátku světa bylo určeno, na co každý z nás myslí právě teď i to, na co budeme myslet a co budeme dělat dnes večer. Je to pouhá iluze, že máme možnost se rozhodnout, zda půjdeme večer do kina, na pivo, za zábavou či zda zůstane doma a budeme se koukat na televizi či zalezeme do postele?

Je-li naše možnost svobodné volby nulová, v podstatě nelze nic na tomto světě ani v našich životech změnit. Vše co bude, bylo již dáno. Zločinci nemohou za své zločiny, diktátoři dělali jen to, co jim bylo předurčeno. Lidé konající dobré skutky nám mohou být k smíchu – i oni však za to nemohou. Bylo jim to souzeno osudem. Vlastně všichni děláme jen to, co máme a ani jeden z nás to nemůže změnit. Stačí se nechat unášet proudem.

Pokud lidé ztratí důvod věřit tomu, že mají svobodnou vůli, nemohou věřit ani tomu, že mají duši, že tento svět má nějaký smysl. Pojmy jako morálka či svědomí ztrácejí svůj smysl a lidé se mohou chovat, jak se jim právě zachce. Však všechno bylo již dávno předurčeno – i jejich chování. Veškerý pokrok je jen důsledkem nevyhnutelného běhu událostí.

Pokud naše svobodná vůle není jen pouhou iluzí, psýché není produktem činnosti mozku, ale je velmi zajímavým fenoménem, o který by se fyzika měla intenzivně zajímat, pokud se má její vývoj posunout dál. Znamenalo by to, že fyzikům něco velmi důležitého v popisu světa chybí a vesmír není neživou hromadou hmoty, jak se nám jeví.

1.14 Svobodná vůle

Průkopníkem v oblasti zkoumání vědomí a svobodné vůle byl fyziolog Benjamin Libet z Kalifornské univerzity. Nechal dobrovolníkům upevnit na hlavu elektrody, které snímaly elektrickou aktivitu jejich mozku, a na ruku umístit senzor monitorující činnost jejich svalů. Měli za úkol pozorovat bod pohybující se po ciferníku připomínajícím hodiny. Jejich úkolem bylo zmáčknout tlačítko spojené s osciloskopem měřícím čas ve chvíli, kdy se pro to svobodně rozhodnou, a říct, kde se bod právě nacházel.

Ukázalo se, že uplyne přibližně 200 ms od chvíle, kdy se subjekt vědomě rozhodne stlačit tlačítko do momentu, kdy dojde ke zmáčknutí tlačítka. Asi 300 ms předtím než subjekt má pocit, že učinil vědomé rozhodnutí, je už zřejmý nárůst mozkové aktivity. To by znamenalo, že pocit vědomí vzniká půl sekundy po tom, co již začala mozková aktivita. Svobodná vědomá vůle by tak byla jen iluze na konci nevědomé aktivity probíhající v mozku, protože to vypadá, že mozek se rozhodne o 300 ms dřív, než my máme pocit, že jsme učinili vědomé rozhodnutí. Pocit vědomí je pak jen poslední fázi rozhodovacího procesu v mozku.

Opakované experimenty Libetovy výsledky nevyvrátily. Naopak, zdá se, že mozková aktivita může předcházet pocit našeho vědomého rozhodnutí nejen o 300 ms ale o celé sekundy. Podle některých badatelů, je prý dokonce možné, na základě mozkové aktivity, s velkou pravděpodobností (60 – 80 %) předvídat, má-li pokusný subjekt možnost vybrat mezi dvěma tlačítky, které z nich se nakonec rozhodne zmáčknout. Zdá se tedy, že mozek se rozhoduje sám a nevědomě v důsledku své strojové reakce na vnější podnět. My máme zpětně jen iluzorní pocit, že jsme to rozhodnutí učinili sami a svobodně.

Otázkou je, proč vlastně máme pocit vědomí. K čemu je to dobré? Je to výtvor slepé evoluce, protože příroda zjistila, že je to nějak dobré pro naše přežití? Je snad efektivnější programovat chování dravce, kterým člověk je, ve vědomém módu než v tom nevědomém? Nemohu se zbavit pocitu, že vytváření tak složité virtuální reality pro „přežití“ pouze na základě kombinace následků a příčin je poněkud přitažené za vlasy.

Benjamin Libet zkoumal také v průběhu operace odhalený povrch mozku. Mohl přitom komunikovat se svými pacienty, protože tito zůstávají během neurochirurgické operace při vědomí. Požádal je, aby se pokusili vzájemně porovnat dva odlišné vjemy. První byl vyvoláván dotykem špičatého předmětu přímo na zápěstí pacienta a druhý byl výsledkem elektrické stimulace zápěstí homunkula v jeho mozku. Oba typy podráždění vyvolávaly u pacienta pocit dotyku zápěstí.

Zajímavé na tomto experimentu je, že když se experimentátor nejprve dotkl pacientova homunkula v místě jeho pravého zápěstí a asi dvě desetiny sekundy poté jeho levého zápěstí, hlásil pacient tyto vjemy v opačném pořadí. Přitom nervový impuls z homunkula nemusel projít metr dlouhou dráhu od zápěstí do mozku jako v případě impulsu šířícího se od levého zápěstí pacienta. To je podivné.

Další experimenty pana Libeta naznačují, že teprve asi až po půl sekundě mozkové aktivity odpovídající vnějšímu stimulu se objevuje pocit jeho uvědomění si.

Představme si, že máme zakryté oči a někdo se dotkne nějakým nástrojem kůže naší ruky, aniž bychom to viděli. Subjektivně máme pocit, že vjem doteku nastal ve stejném okamžiku, kdy k němu skutečně došlo. Je to ale pravda?

Nyní si představme, že máme do mozkové kůry zavedenou elektrodu, jejíž elektrický stimul budeme vnímat jako dotyk kůže druhé ruky. Ukazuje se, že stimul kratší půl sekundy vůbec nezaregistrujeme. Delší elektrický stimul začneme vnímat až po uplynutí půl sekundy. Výsledek tohoto pokusu bychom mohli například vysvětlit, nějakým zpožďujícím procesem v mozku. Normálně se přece nestává, aby nás někdo dráždil přímo v mozku. Jak potom ale vysvětlit následující výsledek experimentu?

Máme zakryté oči a někdo se v určitém okamžiku opět dotkne stejného místa na naší ruce. Dříve než uplyne půl sekundy, aktivuje ještě navíc elektrickou stimulaci mozkové kůry. Pak se však stane něco divného. Zjistíme, že jsme dotek kůže naší ruky vůbec nevnímali – nepronikl do našeho vědomí. Jako by ho druhý impuls zcela vymazal, i když jsme měli skoro půl sekundy na jeho uvědomění si. Teprve až po půl sekundě elektrické stimulace jsme mohli pocítit vjem vyvolaný stimulací mozkové kůry homunkula.

Z výše uvedených pokusů vyplývá paradox. Abychom si něco uvědomili, potřebujeme půl sekundy. Další sekundu potřebujeme k tomu, abychom dokázali vědomě na podnět reagovat. Celková doba vědomé reakce na podnět představuje tedy zhruba jednu a půl sekundy. To by ovšem znamenalo, že všechny činnosti, které od nás vyžadují rychlé reakce, provádíme zcela nevědomě jako naučený automat.

Hrajeme-li tenis, řídíme-li auto či třeba diskutujeme-li s někým, měli bychom to vše dělat, dle výše zmíněných experimentů, pouze nevědomě bez účasti vědomí. Vědomá reakce by se měla dostavit, necháme-li si alespoň jednu a půl sekundy „na rozmyšlenou“. Musíme-li však reagovat rychleji – v kratším čase, je naše vědomá reakce pouze iluzí našeho mozku. Nebo je všechno úplně jinak.

1.15 Komunikace mimo čas

Naprostá většina fyzikálních zákonů je z hlediska toku času dokonale symetrická. To znamená, že tyto zákony by fungovaly stejně nezávisle na tom, zda by čas plynul směrem z minulosti do budoucnosti nebo naopak. Již mnoho let se fyzikové snaží zjistit, co je příčinou toho, že existuje nějaká šipka času. Na toto téma vznikla již řada fyzikálních teorií, které jsou založeny na principu entropie, druhé větě termodynamiky a statistice.

V klasické fyzice cokoliv učiníme na konci fyzikálního experimentu, nemůže ovlivnit situaci na jeho začátku. V kvantové fyzice toto ovšem neplatí. Pokusíme-li se oklamat „přírodu“ tím, že vymyslíme důmyslný experiment, který má za úkol například dodatečně zjistit, kterou štěrbinou elektron prošel v difrakčním experimentu, nebo ovlivnit jeho spin v Stern-Gerlachově zařízení, měření na konci experimentu neovlivní pouze konečný stav elektronu, ale celou jeho historii od počátku experimentu.

V kvantovém mikrosvětě se směr plynutí času nejeví tak podstatný jako v makrosvětě, jejž známe z dennodenní zkušenosti. John Cramer z Washingtonské univerzity v Seattlu navrhl velmi zajímavý popis, jenž vysvětluje chování kvantových systémů pomocí komunikace mezi elementárními objekty, která probíhá směrem z minulosti do budoucnosti a také z budoucnosti do minulosti. Ve výsledku je tato komunikace bezčasová.

Vibrující elektron vytváří elektromagnetické pole, které by se mělo dle fyzikální symetrie šířit ve formě vln směrem do budoucnosti a rovněž i směrem do minulosti. Elektromagnetické vlny šířící se směrem do budoucnosti dobře známe – jsou to světelné paprsky, které nám umožňují nám vidět. Naopak s elektromagnetickými vlnami šířícími se z budoucnosti do minulosti – nemáme žádnou zkušenost, přestože by také měly existovat.

Vlny směřující do budoucnosti se nazývají retardované (opožděné – dorazí k cíli později, než jsou vyzářeny ze zdroje). Vlny šířící se směrem do minulosti se nazývají pokročilé (dorazí k cíli dříve, než jsou vyzářeny ze zdroje). Představme si nyní elektron, který současně vyzáří retardovanou i pokročilou vlnu.

Retardovaná vlna směřuje do budoucnosti, dokud se nesetká s jiným elektronem, který může její energii pohltit. Pohlcením energie začne druhý elektron vibrovat a vytvoří vlastní retardované pole, které zcela zruší směrem do budoucnosti retardované pole od prvního elektronu. Absorbující elektron však produkuje také pokročilou vlnu, která směřuje zpátky do minulosti, kde se setká s prvním elektronem, jenž jejím pohlcením začne vibrovat a vytvoří novou pokročilou vlnu, která vyruší jeho původní pokročilou vlnu.

Vlnění postupující v čase za okamžikem pohlcení energie druhým elektronem nyní neexistuje – je vyrušeno. Neexistuje také žádné záření, které by se šířilo zpátky v čase před okamžikem vyzáření energie prvním elektronem. Existuje jen vzájemně zesílená dvojitá vlna mezi oběma elektrony, která je spojuje skrze prostoročas. Protože se zde jedná o komunikaci v obou směrech času, je ve skutečnosti tato komunikace bezčasová.

Tato představa je nejlepším popisem podstaty kvantových jevů, jaká kdy byla vytvořena. Můžeme vyslat elektron do experimentu se štěrbinami a změnit jeho uspořádání až ve chvíli, kdy elektron proletěl štěrbinami, abychom zjistili, kterou štěrbinu použil. Přesto to nikdy nezjistíme. Dle tohoto modelu, elektron vysílá vlnu do budoucnosti, která se vrací do minulosti a svým způsobem ho informuje o tom, jak bude vypadat uspořádání experimentu po celou dobu jeho trvání.

1.16 Interpretace Libetových experimentů

Je-li lidská duše produktem neurální aktivity, je naše svobodná vůle pouhou iluzí. Mozek deterministicky reaguje na podnět – přitom si nejsme ničeho vědomi. Potom se náhle objeví pocit vědomí a svobodné vůle. K čemu tyto počitky příroda vytvořila a k čemu slouží, ale není jasné. Mají-li lidská duše a její obsahy charakter kvantových objektů, pak ovšem Libetovy experimenty získávají zcela jinou logiku.

Představme si, že by sekvence událostí spojených s vědomou volní reakcí neprobíhala takto:

τ = 0 ms neurony se mi v mozku začínají aktivizovat

τ = 300 ms neurony jsou aktivní, chci zmáčknout tlačítko

τ = 500 ms mačkám tlačítko

ale takto:

τ = 0 ms chci zmáčknout tlačítko

τ = 300 ms neurony v mozku jsou aktivní

τ = 500 ms mačkám tlačítko

V prvním případě zmáčknu tlačítko se zpožděním 200 ms, v druhém případě se zpožděním 500 ms, což je 2,5 x pomaleji. Takové zpoždění by už nám bylo nepříjemné. Chtěli bychom zabrzdit a teprve po půl sekundě nebo i později by se naše noha pohnula a zamířila směrem k pedálu brzdy. Za tu dobu bychom ujeli 50-ti kilometrovou rychlostí 7 metrů. Po celou tu dobu by se nic nedělo. Pak by teprve auto začalo brzdit.

Normální rychlost reakce na podnět je kolem 250 až 300 ms; tj. vidíme podnět, rozhodneme se reagovat, reagujeme. Pokud potřebujeme asi 200 ms, k tomu, aby se nervový signál dostal z mozku k ruce, zbytek času slouží pro spuštění vlastní reakce. Kdybychom reagovali pomaleji, asi bychom v přírodě ani ve městě nepřežili.

Interpretace klasické vědy je, že naprostou většinu činností provádíme nevědomě, protože pro uvědomění si situace potřebujeme asi půl sekundy a pro vědomou reakci na situaci další půl sekundy. To znamená, že řídíme-li auto, hrajeme-li tenis či táhneme-li šachovou figurkou do jedné sekundy po spoluhráči, provádíme všechny tyto činnosti nevědomě jako automat. To, že máme pocit, že víme, co děláme a máme to pod vědomou kontrolou, by měl být jen blud, v němž všichni žijeme.

Je-li duše kvantovou strukturou, může se zde uplatnit vliv komunikace mimo čas. Rozhodneme-li se provést nějaký úkon, informace o tomto rozhodnutí se přenáší i do historie psýché. Budoucí rozhodnutí se objevuje v nevědomé části psýché jako svinutý obraz. Ten aktivuje mozková centra potřebná pro reakci mozku ve formě jeho aktivizace k vyslání nervových signálů potřebných pro fyzickou reakci těla. Možná to zní fantasticky, ale jedná se o v kvantovém světě reálný jev.

Dotkne-li se někdo naší ruky, aniž to vidíme, máme pocit, že se tento obraz rozvinul v naší mysli takřka okamžitě. Pokusí-li se druhá osoba přenos této informace do našeho mozku přerušit či „resetovat“ tak, jak to udělal Libet, pocit uvědomění si dotyku ruky se vůbec nedostaví. Má to svou logiku.

Předpokládejme, že obraz dotyku ruky se rozvinul v psýché bezprostředně. Standardně by měla následovat specifická reakce mozku. Ta se však nedostaví, protože jsme mu v tom zabránili elektrickým stimulem. Je to, jako bychom narušili experiment, v němž se projevují kvantové efekty, dodatečným měřením. Je narušena celá historie a obraz rozvinutý v minulosti přestane existovat, jako by nikdy nebyl. Žádné opoždění vědomí za smyslovým podnětem tedy nevzniká – událost spojená s dotykem ruky prostě pro psýché přestala existovat. Zásah v budoucnosti změnil minulost – historii psýché.

Proč tedy dráždění bodu na ruce zaregistroval subjekt dříve než stimulaci bodu v mozku, přestože stimulace bodu v mozku předcházela stimulaci bodu na ruce? Z hlediska představy, že pocit dotyku ruky vzniká, až když informace o něm dorazí do mozku, je výsledek tohoto experimentu nepochopitelný.

Pokud se však obraz podnětu rozvinuje v místě stimulace, je výsledek tohoto experimentu zřejmý. Stimulace bodu v mozkové kůře, který není inervován a „necítí“ dotyk, se musí nejprve přenést do bodu na kůži ruky, aby se pocit dotyku rozvinul. Je-li podrážděn přímo bod na ruce, rozvinuje se obraz této události v mysli subjektu dřív, než informace dorazí do mozkové kůry a je v ní zpracována.

1.17 Psychická energie

K svému životu potřebujeme nejen fyzickou sílu našich svalů ale i duševní sílu. Intuitivně všichni dobře víme, oč se jedná, ale vysvětlit její podstatu není vůbec jednoduché. Je to jenom abstraktní pojem nebo má fyzickou podstatu?

V evropské tradici existuje pojem životní síla (vis vitalis). Ta odlišuje živé od neživého. Je to něco „navíc“, co oživuje fyzikální a chemické procesy a dává vzniknout organickému světu. Hinduisté a jogíni používají pojem prána – vitální síla nebo také kundaliní – hadí síla. Má se jednat o kosmickou energii, jejíž úroveň lze pomocí cvičení zvyšovat, a tak dosáhnout vyšší formy vědomí. Ekvivalent této síly nazývají Číňané čchi a Japonci ki. Na jménu však tolik nezáleží.

Čchi je neviditelná síla, která dává tvar, oživuje a řídí živé bytosti. Má to být energie, která proudí všude a prostupuje celý svět. Čchi se neustále mění a má jinovou a jangovou formu, jež by se měly nacházet v harmonické rovnováze. Dojde-li k narušení toku čchi, člověk onemocní. Staří Číňané na této filosofii založili celý svůj systém léčení a dokonce i pravidla pro zdravé bydlení feng-šuej. V bojových uměních, jako je kung-fu, aikido či karate se cvičenci učí čchi (ki) koncentrovat a efektivně používat pro usměrnění své síly. Mistři bojových umění pak dokáží pomocí této energie provádět těžko uvěřitelné věci.

Psychická síla mimořádně nadaných jedinců má být schopna přenášet informace na velké vzdálenosti, pohybovat bez dotyku předměty nebo i vyvolat jevy podobné strašení (poltergeist). Pro vysvětlení těchto jevů neváhali dokonce někteří vědci navrhnout zavedení zvláštních částic (psychonů, mentionů) a interakcí, jejichž existenci se však nikdy nepodařilo dokázat.

Existuje tedy nějaká tajemná psychická energie? Možná řadu lidí zklamu, ale domnívám se, že ne. Tvrdím, že jevy fyzického i duševního charakteru mají stejnou podstatu. Není-li možno vytvořit model psýché na základě sil fyzice známých, pak duše nemůže existovat.

Domnívám se, že energie, která oživuje psýché a umožňuje, aby se v ní rozvinovaly obrazy, je energie elektromagnetická. Je to záření v široké oblasti spektra. Vnímáme přece vizuální obrazy, které vytvářejí fotony na naší sítnici. Naše tělo a mozek se úzkostlivě snaží udržet si teplotu cca 37 °C. Změní-li se vnitřní teplota našeho těla, jako první je tím ovlivněna naše mysl. Stačí 3 °C navíc a blouzníme, stačí 3 °C méně a ztrácíme vědomí.

Při podchlazení organismu ve studené vodě čas plyne jakoby zpomaleně a naopak při horečkách plyne čas zdánlivě rychleji. Zvýšení tělesné teploty vede k zvýšení schopnosti rozvinovat v mysli subjektu psychické obsahy. Energie, která byla prve maximálně schopna rozvinout v mysli subjektu slovní pojem je náhle schopna rozvinout i jeho vizuální obsah.

Odkud tedy duše získává energii? Co pro to musí udělat? Zřejmě vůbec nic. Stačí, aby se nacházela ve vhodném prostředí se stabilní teplotou. Psýché energii, podobně jako atomy a molekuly, přirozeně přijímá a zase uvolňuje.

Naše mysl neustále produkuje, aniž si to uvědomuje, spoustu myšlenek, představ, pocitů a řadu dalších psychických obsahů. S každou myšlenkou a pocitem se váže malé nenulové množství energie, které musí naše mysl vydat. Produkujeme-li tedy velké množství negativních pocitů a myšlenek, odtéká z nás energie neefektivně jako voda z děravé nádoby. Nezbývá nám pak dost energie na hlubší tvůrčí myšlenky a vznešenější emoce.

Je velmi obtížné zastavit tok našich myšlenek – zvláště těch negativních. Naše mysl tak stále vydává energii a vyčerpává se. Abychom to byli schopni zastavit, musíme se naučit relaxovat, dodržovat základní duševní hygienu nebo opět načerpat energii spánkem, kdy se psýché „vypne“ a přestane vydávat energii. Psýché absorbuje novou energii samovolně.

Naše psýché je kvantová struktura, která může skokem měnit svůj kvantový stav. Nestačí k tomu jeden foton, ale celé prostředí plné fotonů o té správné energii. Psýché je pohltí, aby je opět vydala v menších kvantech při rozvinování – generování psychických obsahů. Tento jev by měl být v principu měřitelný za podmínky, že bychom ho dokázali odlišit od jiných teplotních změn odehrávajících se v našem organismu. Když usneme, naše tělesná teplota se sníží, ale asi by nebylo snadné dokázat, že část této energie si vzala psýché ke svému rozvinutí – přechodu do vyššího energetického stavu.

1.18 Psýché v gravitačním a elektrickém poli

Částice určitým způsobem vnímají jiné částice a pole, v nichž se nacházejí a které na ně silově působí. Přiblížení dvou částic musí vést k jejich rozvinování. Jedna částice je si svým způsobem vědoma přítomnosti jiné částice. In-formy kvantového pole přítomností hmotných objektů mění svůj tvar.

Vztah (4) udával rychlost charakterizující rozpínání vlnového klubka částice a obecně kvantových struktur ve chvíli, kdy nejsou pozorovány. Tato rychlost je funkcí času. Nepozorované částice a kvantové struktury se chovají, jako by na ně působila nějaká síla snažící se je roztáhnout a udělit jim zrychlení:

(17)

Působí-li však na tuto strukturu zároveň gravitační a elektrická síla, může této struktuře bránit ve svinutí.

(18)

kde r je vzdálenost mezi objekty

m_0, M jsou hmotnosti objektů

q, Q jsou náboje objektů

χ je gravitační konstanta

ε_0 je permitivita vakua

Pak

(19)

Působení přitažlivé síly povede k přibližování a rozvinování hmotných částic i kvantových struktur. Naopak působení odpudivé síly povede k vzájemnému vzdalování částic a svinování kvantových objektů.

Pokud by například lidská duše měla hmotnost 1E-26 kg, pak by v gravitačním poli Země představovala strukturu o velikosti asi 16 cm (volný elektron ~ 2 km). Stejnou velikost bude mít také obraz Země v psýché. Kdyby se duše dostala do blízkosti nějakého elektrického pole, její velikost by se mohla zmenšit ale i radikálně zvětšit. Samozřejmě za předpokladu, že kvantová struktura lidské duše sebou nese nějaký elektrický náboj.

Může-li být lidská duše svázaná s mozkem, alespoň po dobu života, je zřejmé, že její struktura musí nést náboj, jakkoli si to není jednoduché představit. Vibrace kvantového pole mohou vyvolat vibrace hmotných částic svázaných s psýché. Nemusejí být tak velké, abychom je spatřili jako reálné částice, ale mohou být dost velké na to, aby existovaly jako virtuální částice, které mohou nést náboj. Tak psýché může přijímat i vyzařovat fotony. Přitom si ponechává celkový náboj nulový.

Náboj virtuálních částic svázaných (propletených) s psýché se může v elektrickém poli chovat jako elektrický dipól. Jeho orientace bude záviset na směru vnějšího elektrického pole. To, nezávisle na své aktuální polaritě, bude tedy mít vždy tendenci strukturu psýché lokálně rozvinovat a přitahovat. Elektrické pole mozku tak může působit na psýché jako energetická past. Bude ji udržovat rozvinutou, neschopnou se jako celek dostatečně svinout na to, aby se odpoutala od živého aktivního mozku.

Elektrická aktivita mozku se tedy musí přenášet do psýché a ovlivňovat její lokální rozvinování a svinování. Mozkové vlny o různé frekvenci mohou ovlivňovat rychlost plynutí vnitřního času psýché. Je-li psýché, sama o sobě, schopna aktivně měnit úroveň svého rozvinutí a svinutí (globálně i lokálně) bude také zpětně působit na stav neuronů a jejich elektrickou aktivitu. Ty se chovají jako dynamický systém daleko od rovnováhy a malý podnět u nich může vyvolat řetězovou reakci. Psýché je tímto způsobem může ovlivňovat, ale nedokáže je vypnout.

Účinek elektrického a gravitačního pole na psýché závisí na tom, kolik má energie – jakou má hmotnost a dipólový moment. Psýché tak absorbováním a vyzařováním kvant energie může ovlivňovat vliv fyzikálních polí na sebe. Může řídit míru svého rozvinutí a svinutí. Elektrické a gravitační pole pak působí jako svého druhu zesilovač rozvinutí a může bránit úplnému svinutí psýché. Je-li ale psýché schopna ovlivňovat míru svého rozvinutí, může zpětně působit na elektrickou aktivitu mozku.

1.19 Lokalizace a sdílení obsahů psýché

Jestliže elektromagnetické pole mozku ovlivňuje rozvinutí psychických obsahů tak, že toto rozvinutí zesiluje a působí na obsahy, které mají tendenci být samy o sobě rozvinuté, znamená to, že působí především na obsahy, které jsou součástí našeho vědomí. Tyto obsahy má tendenci lokalizovat.

Naše vědomé ego může tedy být do velké míry lokálně svázáno s určitou částí našeho mozku. Je schopno vnímat pouze ty informace, které po synapsích doputují až do tohoto centra. Tato formulace ale není přesná. Spíše musíme říct, že naše vědomé ego je rozšířené všude tam, kam mu to nervové spoje vedoucí od jeho mozkového centra dovolí. Přerušíme-li je, naše vědomí se z dané oblasti stáhne.

Nevědomé (svinuté) obsahy psýché budou naopak mnohem méně lokalizovatelné a jejich provázanost s určitou konkrétní části mozku bude mnohem menší. Obsahy, které se váží k nám jako individuu (třeba naše vzpomínky), nebudou uloženy někde lokálně v mozku, ale budou svázané pouze s nějakou částí našeho mozku či mozkem jako celkem. Některé obsahy (zapomenuté – svinuté vzpomínky) mohou ztratit vazbu na náš mozek zcela. Mohou však být obnoveny, pokud se na ně skrze asociace opět naladíme. Stáhneme si je z prostoru podobně, jakoby si počítač stahoval data z webového kyberprostoru do své interní paměti.

Jako každý kvantový objekt má psýché vlnový charakter. Je zřejmé, že jako celek kmitá – vibruje. Čím více má energie, tím rychleji. Zároveň musí kmitat i všechny obsahy v ní rozvinuté a dokonce i ty svinuté. Do nosného rychle kmitajícího signálu se dají namodulovat signály o nižší frekvenci, které mohou nést informaci. Na tomhle principu pracuje rádio, televize i mobilní telefony. Psýché tak může představovat obrovský soubor vlnění o různých frekvencích a amplitudách, které charakterizují její jednotlivé obsahy i celou psýché.

Obsah rozvinující se na základě vnějšího nebo i vnitřního podnětu v naší mysli interferuje se všemi obsahy, které mají podobnou spektrální charakteristiku. Skládáním dvou vlnění o blízkých frekvencích vznikají zázněje – rázy – balíky energie. Podobné se rozvinuje podobným – v mysli se objevují asociace s podnětem, který je vyvolal. Výsledný obraz v naší mysli není nikdy čistý – obsahuje vjem a asociace. Proto také podléháme tak snadno optickým iluzím – stejný podnět může vyvolat v naší mysli zcela odlišné asociace. Stačí se jemně přeladit.

Jsme velmi citliví na různé frekvence, které se objevují v naší mysli. Barvy světla nás mohou uklidňovat nebo naopak aktivizovat. Zvuky, které slyšíme, můžeme vnímat jako melodické, ale také jako nepříjemný hluk. Kdyby naše mysl pracovala na principu počítače, paleta různých frekvencí by se mu měla jevit zcela nezajímavá, pokud by nenesla pro něj dekódovatelnou informaci. Neměla by v něm vyvolávat žádné pocity a asociace ale spíše výpočetní chaos.

Mluvíme o harmonii duší, o souznění srdcí, o naladění se na stejnou vlnu nebo o harmonických a disharmonických vztazích nebo o schopnosti či neschopnosti se s někým sladit. Možná to nejsou jen prázdné slovní obraty ale odraz naší vnitřní podstaty. Schopnost „naladit se“ na stav, v němž se nachází někdo jiný, je jako kdybychom byli schopni „dostat se do jeho kůže“.

Nejsme-li se schopni naladit na toho druhého, nesdílíme jeho pocity, necítíme jeho bolest, nemáme žádnou empatii, jsme od okolí izolovaná bytost, která si není vědoma bolesti, jež může svým jednáním působit jiným. Naopak, rezonují-li naše osobní zkušenosti a představy s vjemy přicházejícími z vnějšku, nacházíme-li v sobě pocity, které odpovídají pocitům jiných lidí, tak se stáváme více vědomými a citlivými k svému okolí.

Zamilujeme-li se do jiného člověka, není to proto, že by nám jeho přítomnost narušila chemickou rovnováhu někde v mozku, ale znamená to, že naše vnitřní představa optimálního partnera se dostala do rezonance s obrazem osoby, do níž jsme se právě zamilovali. Hluboká láska pak může být projevem skutečného sladění dvou lidských myslí, kdy blízkost partnera nám dodává psychickou sílu, způsobuje, že se cítíme příjemně a čas pro nás plyne velmi rychle. Hormonální reakce těla je pak až druhořadá. Zesiluje to, co již existuje.

Skládání vlnění a rezonance je tedy třetí možnost, jak může dojít k rozvinutí a lokalizaci nějakého obsahu v naší mysli. Je to způsob, jak dokážeme vzpomínat – znovu vyvolat a odtvořit to, co již jednou bylo v naší psýché rozvinuto. Díky této schopnosti se dokážeme učit a vyvíjet se. Při vzpomínání nehledáme nějakou sekvenci dat jako počítač, ladíme se na informaci svinutou do časoprostoru a znovu ji ve své mysli rozvinujeme.

Tato myšlenka je v souladu s představou britského biologa Ruperta Sheldraka, který tvrdí, že paměť není obsažena v mozku ale v informačním poli vesmíru. Při vzpomínání se ladíme na stav, v němž jsme se nacházeli někdy v minulosti, a rozvinujeme ho ve své psýché. Tato myšlenka je sice odvážná, ale mohla by být v principu správná.

1.20 Paměť

Klasická věda se domnívá, že informace o lidském těle a také paměť jsou zakódovány v mozkových a tělových buňkách. Je známo a prokázáno, že dvojitá šroubovice kyseliny DNA určuje vývoj a genetické vlastnosti organismu a je odpovědná za tvorbu živočišných kyselin. Nezdá se, že by však měla cokoliv společného s naší pamětí. Dosud se nepodařilo nalézt sídlo paměti v mozku – žádné centra, molekuly paměti ani sloučeniny, v nichž by paměť byla zakódována.

Představme si, že sedíme v zahradní restauraci, popíjíme oblíbenou značku piva či jen kofolu a pozorujeme okolní přírodu. Sluníčko svítí a příjemně hřeje, stromy kvetou a voní, ptáci zpívají. V psýché vzniká složitý vjem – je v ní současně obsaženo mnoho informací, které nám poskytují naše smysly. Přestože se nám jeví tento vjem celistvý, mozek ho rozloží do celého spektra dílčích informací.

Spojitý vjem je v mozku rozložen na informace o zvucích, vůních, teple, chuti, jasu světla, barvě, na informace o tvarech apod. Věda nedokáže dost dobře vysvětlit, jak dochází k zpětnému sloučení těchto, na různých místech mozku zpracovávaných informací, do jednoho společného vjemu. Proč se nestává, že by v důsledku různé rychlosti zpracování informací z jednotlivých smyslových kanálů, došlo k jejich posunu, jako se tomu může stát u obrazu a zvuku při sledování filmu?

Rozvinují-li se obrazy okolní reality v naší mysli ihned, jakmile dosáhnou našich smyslů, je zřejmé, proč vnímáme celistvý vjem okolní reality. Když nějaký informační kanál chybí nebo je poškozen, část vjemu okolní reality se nerozvine (nedostane se do vědomí subjektu), ale zbytek zůstane celistvý.

K tomu, abychom si vzpomněli na náš prožitek v zahradní restauraci, stačí nepatrný podnět – pohled na sklenici piva, zpěv ptáků, podobná vůně, podobná scenérie, krásný slunečný den nebo jen touha cítit se stejně příjemně jako tehdy. Podobnost s kteroukoliv částí původního smyslového vjemu může vyvolat vzpomínku. Uchovává-li mozek informace z jednotlivých smyslových kanálů odděleně, pak je otázkou, jak dokáže poznat, že jednotlivé části informací patří k sobě. Musel by také vytvářet a ukládat informace o rozložení souvisejících informací.

V případě kvantového modelu je část nerozdělitelně spojena s celkem. Rozvinování informací o části znamená rozvinovat současně i informaci o celku. Rozvineme-li malou část celku, obraz celku bude neostrý, ale bude existovat. Rozvineme-li větší část celku, rozvineme také větší část zbytku tohoto celku. Pohlédneme-li třeba na sklenici piva, můžeme si v mysli rozvinout celou řadu asociací, ale jedna z nich může nést větší emotivní náboj než ostatní. Ta bude zřejmě rozvinuta jako první.

To znamená, vzpomínáním se ladíme na stav, v němž jsme se nacházeli kdysi v minulosti, a rozvinujeme ho ve své psýché. Rozvinujeme obraz nejen jedné konkrétní události, ale také celého vesmíru ve stavu, v jakém se nacházel tehdy v minulosti. Pokud bychom byli schopni tomuto obrazu dodat dostatek energie (tj. energii celého vesmíru), rozvinuli bychom současně i minulou podobu celého vesmíru. Naše paměť a vzpomínky nejsou pak jen jakousi zakódovanou informací v mozkových buňkách, ale jsou části časoprostoru samotného.

Minulost člověka, vztažená k němu samému a zaznamenána jeho smysly, se v jeho psýché odráží v obrazech, které se postupem časem svinují. Málo emotivní a nedůležité vzpomínky se svinou. Stačí však malý impuls a emotivně zabarvené vzpomínky opět nabydou konkrétních forem. Přesto vzpomínky jedince jsou pro někoho jiného prakticky nepřístupné. Možnost, náhodného naladění se na ně a rozvinutí v psýché jiného subjektu, je zanedbatelná.

Obrazy okolní reality se rozvinují v naší mysli. Zároveň se aktivují různá mozková centra a vytváří se určitý vzorec mozkové aktivity. Tento vzorec se váže k podnětu, který ho vyvolal, a spolu s ním vytváří jeden celek – strukturu vzpomínky. Vzpomínka na minulou skutečnost pak může být vyvolána jak podobným vnějším podnětem, tak i podobným vzorcem mozkové aktivity nezávisle na vnějším podnětu.

Obsahy původně rozvinuté v naší mysli či jejich části mohou být „lapeny“ do energetické pasti mozku, kde se mohou svázat se skupinami neuronů, které jim dodávají energii a brání jim se zcela svinout. Je také možné, že se neuchovávají obsahy (in-formy) samotné, ale spíše jejich frekvenční reprezentace. Skrze ně je možno se na již svinuté obsahy, díky rezonanci s aktuálním stavem mysli, naladit a opět je rozvinout v mysli.

Obsahy psýché mohou být více či méně vázány na mozek. Možnost opětovného rozvinutí určitého obsahu psýché závisí na míře emotivního náboje, který je s ním svázán. Záleží také na tom, jak často je daný obsah psýché opakovaně aktivován. Každá aktivace – připomenutí si – zvyšuje energii vzpomínky a její vazbu na náš mozek. To znamená, že chceme-li si zapamatovat (naučit se) nějakou novou informaci, která pro nás nemá emotivní náboj, musíme si ji mnohokrát zopakovat.

Dojde-li k poškození některých částí mozku (například hypotalamu a talamu) a také jejich energetické struktury, může dojít k poškození schopnosti člověka zapamatovat si nové informace po delší dobu. Nedojde k vytvoření se vzorce charakterizujícího mozkovou aktivitu v návaznosti na vnější podnět a tak dojde ke svinutí se celého obsahu psýché. Vzpomínky pocházející z doby před vznikem tohoto poškození, které tento vzorec měly vytvořený, jsou ale stále přístupné.

Psychologové rozeznávají mnoho druhů paměti – krátkodobou, dlouhodobou, pracovní, deklarativní, procedurální aj. Krátkodobá paměť se počítá na vteřiny. Pak její obsah vymizí. Dlouhodobá paměť je schopna zaznamenat mnohem více informací než paměť krátkodobá a je schopna je uchovat po dobu od jedné minuty až po mnoho desítek let. Pracovní paměť stojí na pomezí paměti krátkodobé a dlouhodobé. Slouží pro pochopení řeči a složitějších úloh.

Podle soudobých poznatků pro krátkodobou paměť jsou důležité vyšší smyslové korové oblasti. Zde jsou, podle standardních představ o mozku, uložená také data dlouhodobé paměti. Ukládání informací do dlouhodobě paměti ale zajišťuje složitá soustava funkčních systémů mozku. Na řešení paměťových úloh se podílejí různým způsobem rozsáhlé oblasti mozkové kůry obou mozkových hemisfér a části mozečku. Pro pracovní paměť je nutná dobrá činnost čelních laloků.

Lidé mohou ztratit schopnost ukládat informace do dlouhodobé paměti nejen v důsledku operace či úrazu, ale i v důsledku nestřídmého požívání alkoholu a jiných návykových látek. Po velkém flámu spojeném s požitím velkého množství alkoholu mohou i jinak zdraví lidé zapomenout na vše, co dělali v určitém časovém období mezi požitím alkoholu a vystřízlivěním. Lidově se říká, že měli „okno“.

Lidé mohou ztratit paměť v důsledku úrazu, mozkové příhody, nedostatku kyslíku, zánětu mozku, těžké drogové závislosti apod. Ztráta paměti – amnézie může nastat rovněž v důsledku velkého psychického šoku či prožitého stresu. Vzpomínky na určité časové období či celý minulý život jsou potlačeny. Postupně se však mohou opět obnovit.

1.21 Holografická struktura uložení vzpomínek

Jak jsou tedy paměťové obsahy v mozku uchovávány? Jsou částí neuronů či synaptických spojení mezi neurony? Jsou vzpomínky uloženy pohromadě nebo jsou rozprostřeny po celém mozku? Můžeme nějakou vzpomínku vyoperovat? Jsou-li jednotlivé části smyslových vjemů zpracovávány paralelně – odděleně, jak mozek pozná, že patří k sobě? Jak vytvoří jeden vjem, jednu vzpomínku na konkrétní událost?

Můžeme zapomenout na události v určitém časovém úseku našeho života. Je ovšem zajímavé, že prakticky nikdy nedochází ke ztrátě jenom určité části paměti. Nestává se, že by si pacient postižený mrtvicí vzpomínal jen na polovinu své rodiny nebo že by si pamatoval jen polovinu písmenek abecedy ani, že by zapomněl na polovinu míst, které za svého života navštívil. Nedá se také říct, že by existovala nějaká souvislost mezi množstvím poškozené mozkové tkáně a rozsahem ztráty paměti.

Byly prováděny pokusy na zvířatech, která byla naučená nějaké činnosti a pak jim byla vyříznuta část mozku (někdy i více než polovina). Přežila-li nebohá zvířata „ve zdraví“ chirurgický zákrok, byla často schopna vzpomenout si na činnost, které byla naučena před operací. Ukázalo se, že není možné lokalizovat sídlo paměti v mozku. Paměť je zřejmě rozložena po celém mozku a ne v jedné určité oblasti. Hledání paměti v mozku trochu připomíná hledání již odvysílaného pořadu v televizoru.

Někteří vědci, např. Karel Pribram – americký neuropsycholog českého původu, přišli s myšlenkou, že paměť v mozku je obsažena nějakým podobným způsobem, jako je obsažena obrazová informace v hologramu. Tj. je svým způsobem obsažena v každé části mozku, ale zároveň jako by žádná část mozku pro zachování této informace nebyla nezbytná. Jako by to byla vlastnost svázaná s mozkem jako celkem a ne s jeho konkrétní částí.

Hologram je forma záznamu obrazu, která umožňuje zachytit jeho trojrozměrnou strukturu. Jedná se o interferenční obrazec, který vznikne interferencí obrazového a referenčního svazku vysoce koherentního světla. Osvětlením hologramu laserovým světlem se vytvoří světelné pole nesoucí zaznamenaný obraz. Tento obraz je třírozměrný, lze ho obcházet a dívat se na něj z různých úhlů.

Použijeme-li k vytvoření hologramu pouze část holografické desky, dalo by se očekávat, že laserové světlo vytvoří v prostoru také jen část obrazu. Kupodivu ale opět uvidíme obraz celého objektu volně se vznášejícího v prostoru, který bude pouze méně ostrý a pozorovatelný z menšího rozsahu úhlů. Čím větší část holografické desky osvítíme, tím lépe a ostřeji můžeme obraz objektu vidět. Holografický princip umožňuje, že prostorový objekt může být popsán informacemi ležícími někde na okraji – hranici prostoru, která má míň rozměrů než objekt samotný.

Přirovnáme-li mozek k hologramu a naše vzpomínky k holografickému obrazu, mělo by platit, že čím větší část mozku použijeme pro naladění se na určitou vzpomínku, tím ostřejší a podrobnější ta vzpomínka bude. Použití menší části mozku neznamená, že se vzpomínka v naší mysli neobnoví, ale pravděpodobně již nebude tak ostrá a detailní.

1.22 Iluze nebo skutečnost?

Když se díváme na nějaký film v televizi nebo v kině máme pocit, že sledujeme spojitý tok děje. Přesto film, na němž je tento děj zaznamenán, obsahuje pouze 25 políček na časový úsek jedné sekundy. To znamená, že dvě události následující (rozvinuté) v naší mysli po sobě s odstupem 40 milisekund a méně již přestávají být diskrétní, začínají se vzájemně ovlivňovat a vytvářejí pro subjekt spojitou skutečnost.

Pokud by mozek pracoval jako počítač, znamenalo by to, že z nějakého důvodu provádí interpolaci – ze dvou krajních hodnot vypočítává prostřední. Otázkou je, proč by to měl dělat? Proč by měl provádět nějaký výpočet, který není nezbytný pro přežití organismu? Obraz reality, která se neustále odehrává kolem nás, je mnohem spojitější. Film je vynález starý pouze něco přes sto let. Nic podobného v přírodě neexistuje.

Jsou-li ovšem obrazy okolního světa rozvinuté v naší mysli skutečné, pak dojde-li k jejich dostatečnému přiblížení, prolnou se a složením vytvoří spojitý přechod mezi obrazy rozvinutými v lidské mysli.

Není vše ale tak jednoduché, jak se na první pohled může zdát. Představme si, že se nám před očima střídají pouze dvě barvy – modrá a žlutá. Pokud se tyto barvy střídají pomalu, jsme je schopni vzájemně rozlišit. Když se ale rychlost střídání zvýší nad určitou mez, přestaneme vidět dvě barvy, ale uvidíme pouze jednu – zelenou. Ze dvou obrazů (in-forem) v naší mysli se stal jen jeden vytvářený dvěma různými kvanty energie.

Co se však stane, když dva obrazy vzájemně nepřekryjeme, ale necháme je rozvinout se malý kousek od sebe? Představme si, že osvětlíme na okamžik dlouhý asi 150 ms malý bod. Potom na 50 ms zhasneme a následně osvítíme na 150 ms jiný bod ležící kousek od prvního bodu. Znovu zhasneme a opět osvětlíme první bod a tak dokola. Co uvidíme? Kupodivu nám nebude světlý bod před očima skákat z místa na místo, ale budeme mít pocit, že se pohybuje spojitě sem a tam. Zdá se, že „mozek“ v okamžiku zhasnutí vytváří iluzi pohybu.

Opět se naskýtá otázka, proč mozek něco takového dělá. Proč prokládá dva obrazy v jeho mysli řadou dalších stejných pouze posunutých obrazů, aby vyvolal iluzi pohybu? Co když však mozek nic takového nedělá, ale obrazy rozvinuté v psýché se tak přirozeně chovají? Jen si představme, že obraz prvního bodu představuje in-formu, která se svinuje. Rozpíná se do prostoru a přitom v každém bodě, do něhož svinující se in-forma dospěla, se rozvinuje obraz původního objektu, který se ihned také svinuje (srovnej s Huygensovým principem šíření vln).

Když svinující se obraz prvního bodu dospěje do místa, kde se setká s obrazem druhého bodu, přestane se svinovat a rozvine se (akt pozorování). Vytvoří světlý bod v časoprostoru těsně před obrazem druhého bodu. Před tímto světlým bodem (myšleno prostorově i časově) se rozvine také obraz prvního bodu a tak dále, až vznikne posloupnost světlých bodů v řadě i v čase od obrazu prvního bodu k obrazu druhého bodu.

Nyní si představme, že jeden z našich bodů je modrý a druhý žlutý. Jakou barvu bude mít řada bodů mezi nimi? Bude se měnit od modré, přes zelenou až ke žluté? Vůbec ne. Budeme mít pocit, že bod prudce uprostřed své dráhy mění jednu barvu ve druhou – modrou ve žlutou. Jak to vysvětlit? Jak můžeme vnímat správnou barvu dříve, než se skutečně objeví? Vkládá ji „mozek“ zpětně do své iluze pohybu?

Musíme si uvědomit, že nejen obraz prvního bodu se svinuje, ale rovněž i obraz druhého bodu se svinuje. Svinuje se nejen směrem do budoucnosti ale také směrem do minulosti. Tam se setkává s obrazem prvního bodu a rozvinuje se bod po bodu od poloviny dráhy mezi oběma body směrem od minulosti do budoucnosti. Obrazy obou bodů se nepřekryjí, protože jejich setkání ukončuje proces svinování a vede k jejich rozvinutí.

Výše popsaný experiment pochází od amerického filosofa D. C. Dennetta. Od něho pochází rovněž následující pokus. Před subjektem je osvětlen bleskovým světlem obraz disku avšak jen na tak dlouho, aby byl schopen správně popsat, co viděl. Je-li následně osvětlen bleskem druhý obraz – prstenec, obklopující skvrnu, kterou prve vytvořil osvětlený disk, výsledným efektem je u subjektu vymazání vjemu prvního obrazu z jeho paměti.

Vzpomeňme si na superpozici dvou vlnění, které se vzájemně vyruší. Obraz svinujícího se obrazu disku, má-li kvantový a tedy i vlnový charakter, se může složit se svinujícím se obrazem prstence tak, že se jejich komplementární části vyruší. Subjekt si po té nedokáže vzpomenout na první objekt, protože v jeho mysli byl jeho tvar doslova vyrušen. Nezůstala po něm žádná stopa – obraz, který by bylo možno rozvinout v mysli.

Tento experiment tedy naznačuje, že obrazy v lidské mysli se nepromítají do žádných chemických substancí či elektrochemických vzorců, ale jedná se o virtuální kvantové struktury, které mají vlnových charakter a také se tak chovají.

1.23 Emoce a pocity

Obsahy naší psýché nejsou statické. Neustále se mění a vyvíjejí. Starý obraz – představa, vzpomínka či myšlenka – v naší mysli se svinuje a místo něho se rozvinuje nový obraz, který nějakým způsobem navazuje na starý obraz. Pokud by naší myslí tyto obsahy jen „proplouvaly“, charakter našeho vědomí by byl pouze pasivní. Nic bychom svou myslí neovlivňovali – naše mysl by byla vědomá, ale nemyslící.

Rozvinutí určitého obsahu v naší mysli znamená, že je mysl schopna provádět pozorování a pasivně či dokonce aktivně ho ovlivňovat. Elektron, který je nepřetržitě pozorován, není schopen přejít z jednoho kvantového stavu do druhého – tj. není se schopen svinout. Pouze ve stavu svinutí se může veškerá realita kolem nás měnit. Její původní podoba se svine a místo ní se rozvine podoba nová. Tak se svět mění a vyvíjí.

Samotným prodloužením či zkrácením doby pozorování je schopna mysl ovlivňovat vývoj psychických obsahů. Svinující se obsah v naší mysli uvolňuje energii, jež byla svázána s jeho rozvinutím. Tato energie může rozvinout celou řadu podobných obsahů – vyvolává asociace. Některé obsahy psýché mohou mít charakter vzorů, které řídí zpracování a vyhodnocování informací. Porovnání nových informací se zkušeností subjektu může pak aktivovat osvědčené vzory reakcí na daný podnět.

Kvantový model psýché posouvá úroveň zpracování informací z úrovně sofistikovaného výpočetního systému počítače o úroveň výš. Nehmotná data zpracovávaná počítačem jsou nahrazeny hmotnými (kvantovými) obsahy. Nehmotný software počítače řídící výpočet, je zde zastoupen hmotnými obsahy představující vzory, které ovlivňují vývoj informačních obsahů svým tvarem v kvantovém poli.

Zatímco data a programy v počítači jsou statické a nemění se, nejsou-li přepsány jinými daty, obsahy psýché jsou dynamické a neustále procházejí procesem svinování a rozvinování. Přitom se neustále mění množství energie, které je s nimi spojeno. To je něco, co má pro nás charakter emocí, co dává obsahům psýché význam. To počítač nedokáže. Proto nikdy nevyprodukuje pocit vědomí – nikdy si nebude vědom toho, co se v něm děje. Žádný počítač či mechanický robot sám od sebe neoživne.

Počítač nijak nereaguje na tok informací, pokud pro něj neznamenají pokyn provést nějakou konkrétní činnost. Jsou pro něj všechny stejně „chladné“. Neprožívá žádné emoce. Naproti tomu každá představa v naší mysli má svou emotivní váhu. Emoce znamenají změnu energie systému psýché. Příjemné pocity zvyšují energii naší psýché – čas pro nás ubíhá subjektivně rychleji; nepříjemné pocity nám energii berou – zdá se nám, že nepříjemné okamžiky trvají celou věčnost.

1.24 Fiktivní představy?

Je překvapující, že lidé, kteří přišli o nějakou končetinu, často v této neexistující končetině pociťují různé vjemy, jako je svědění a bolest. Mají pocit, že končetinu nadále mají, přestože z ní nejdou žádné nervové impulsy. Tyto fantómové končetiny se chovají „stejně“ jako normální končetiny. Při pohybu se hýbou a zdánlivě je jimi se možno dotknout i předmětů okolo.

Nemá-li člověk fyzickou duši ale jen mozek, který ho řídí, je pocit fantomové končetiny výsledkem neschopnosti mozku, vyrovnat se ztrátou toku informací mezi ním a chybějící končetinou. Seberete-li počítači nějakou periferii, s níž dosud komunikoval (např. tiskárnu), počítač vypíše na obrazovku chybové hlášení a tím to končí, nemá-li nařízeno, že ji má opakovaně vždy po určitém čase pokusit se vyhledat – jako třeba připojení k síti. Pak ovšem tuto činnost bude provádět do nekonečna. Je ale těžké si ale představit, že počítač začne vytvářet představu neexistující tiskárny a bude si simulovat, že tiskne.

Po ztrátě končetiny či zranění se psýché zřejmě snaží maximálně aktivizovat fantomový tvar končetiny, takže se objevuje jeho vjem. Tento pocit se může časem zesilovat a zvyšovat se citlivost „neexistující“ končetiny. Zároveň dochází jako by k její kontrakci, což svědčí o tendenci tento tvar v psýché rozvinout.

Ztráta končetiny vytvořila situaci, kdy se část struktury našeho duševního těla ocitla mimo fyzické tělo. Zdá se, že nedochází k zániku této části. Dokonce se po nějakou dobu snaží uchovat si původní tvar. Tento tvar se nesvinuje – nemizí, ale naopak se rozvinuje – získává více energie a tím dochází k jeho kontrakci. To by mohlo mít význam pro proces hojení. Stále existuje vzor, jak má končetina vypadat – stačí ho „vyplnit“ živou tkání. Ten spouští a ovlivňuje aktivitu genů a proteinů (stroje těla).

Je-li psýché fyzická struktura prostupující celým tělem jako jakési duchovní tělo, její část nemusí zmizet jen proto, že zmizel kus fyzického těla. Naopak u drobných poranění, může existence této struktury pomáhat tělu opravovat a odtvářet poškozenou tkáň tak, že řídí pohyb a činnost stavebních elementů živé tkáně tak, aby byl obnoven původní tvar těla. U některých živočichů, jako je mlok, tak mohou dorůst celé chybějící části těla.

Je-li duševní struktura těla silná a zdravá – plná energie, pak je člověk obvykle zdravý i fyzicky. Je-li poškozena (svinuta), pravděpodobně selže i fyzické tělo, objeví se ztráta řádu, nemoc a spustí se zhoubné procesy, které tělo fyzicky zničí. Pokud se ale opět podaří obnovit psychickou strukturu těla (rozvinout ji), je velká naděje, že se obnoví i fyzická struktura těla, jeho funkce a řád. Staráte-li se o tělo, posilujete duši; posilujete-li duši, tělo se uzdraví. Léčíte-li tělo ale nestaráte se o duši, tělo umře.

1.25 Duševní nemoci

Je-li to, co nazýváme psýché, pevně svázané s naším tělem, nejedná se vlastně o duši, ale o jakousi (kvantovou) nadstavbu našeho těla. Musela by být lokalizována a pevně svázána s konkrétním mozkovým centrem. Jeho poškozením by její část nebo i celek ztratily svou funkčnost.

Za běžných okolností psýché řídí činnost mozkové aktivity a vznik neuronových synapsí. Je-li ale stav mozku mechanicky, elektricky či chemicky ovlivněn, psýché ztratí kontrolu a mohou se v ní nekontrolovatelně a chaoticky rozvinovat různé obsahy. Objeví se to, co nazýváme duševní poruchou či nemocí.

U duševně nemocných lidí, alkoholiků, narkomanů a zcela výjimečně i u zcela zdravých lidí se mohou objevit sluchové, vizuální, čichové i hmatové halucinace. Člověk vidí, slyší, cítí něco, co ostatní lidé a přístroje nevnímají. Samovolně se v jeho mysli rozvinují obsahy, které mohou vypadat stejně jako lidé, zvířata či věci, které se běžně vyskytují v jeho okolí. Často je pak nedokáže rozlišit od skutečných lidí a objektů.

Je těžko představitelné, že by poškození jakéhosi výpočetního systému mozku vedlo k tomu, že by začal produkovat novou kvalitu – psychické obrazy, které by byly pro subjekt stejně skutečné jako vnější realita ať už se jedná o fantomové končetiny či vizuální, sluchové a jiné halucinace.

Halucinace jsou spíše důsledkem snížené schopnosti psýché ovládat tok rozvinující energie než produktem špatné činnosti „mozkového počítače“. Opět je zde porušena duševní struktura těla – energie se uvolňuje „navenek“, rozvinuje chaotické obrazy i archetypy, které mohou „obživnout“ a převzít kontrolu. To, co bylo ukryto v nevědomí, vyplouvá na povrch.

1.26 Kolik váží lidská duše?

Lidská duše váží tolik, kolik obsahuje energie. Platí pro ni Einsteinův vztah:

(20)

A také Planckův vztah pro energii záření:

(21)

Je-li duše rozvinována tepelným zářením o teplotě 37 °C, pak její hmotnost bude dána právě tímto zářením, které se v prostoru jejího výskytu může právě nacházet. V mozku každý neuron je jednotkou, která toto záření vydává i přijímá. Toto záření bude v oblasti rozvinutí psýché jen krátce pozdrženo, aby umožnilo na velmi krátký okamžik rozvinutí a svinutí virtuálních obsahů psýché. Prostor, v němž se psýché či obecně in-formy rozvinují, by měl mít mírně vyšší index lomu, než stejný prostor, kde se tyto tvary v kvantovém poli nevyskytují – jsou svinuté.

Hmotnost rozvinuté psýché se dá odhadnout někde v rozmezí 10-27 až 10-25 kg. Pro představu, je to někde mezi váhou jednoho protonu (~ 1 GeV) a váhou Higgsova bosonu (~ 125 GeV). Na tyto částice pohlížíme jako na mikroskopické objekty o velikosti ~ 10-15 m, psýché jako objekt by však mohla být lokalizována v prostoru o velikosti řádově centimetrů. Jedná se tedy o objekt nesrovnatelně větší s nesrovnatelně menší hustotou energie.

1.27 Shrnutí poznatků o duši

Přes veškerou snahu materialisticky založených vědců se nepodařilo prokázat, že by mozek fungoval jako elektrochemický generátor vědomí a myšlení. Naopak existují indicie, že naše psýché vzniká někde na úrovni kvantové reality a má charakter informační struktury, která svou činností ovlivňuje mozek jako celek a mozek svou činností zpětně ovlivňuje ji.

Studium vztahu neuronových sítí a lidské psychiky dosud nepřineslo žádný model, který by uspokojivým způsobem popsal, jak vlastně myslíme a proč můžeme vědomě vnímat tento svět. Naopak existuje celá řada indicií, které ukazují na to, že by lidská duše – psýché mohla existovat nejen jako označení komplexu našich duševních schopností.

Lidská psýché nemusí být pouhým produktem činnosti našeho mozku. Její základ může být fyzikální a nikoliv elektrochemický. Není to nehmotná abstrakce. Jedná se o kvantovou strukturu, která prochází procesem svinování a rozvinování stejně jako všechny jiné kvantové objekty. V principu se jedná o obecnou vlastnost všech hmotných objektů a to i neživých. Každý hmotný objekt má schopnost provádět pozorování.

Duše má tyto vlastnosti:

– Psýché a její obsahy mají charakter kvantových objektů.

– Psýché je jako pole – je spíše něco, co je vně, než uvnitř.

– Vlastnosti psýché jsou důsledkem kvantových a relativistických jevů.

– Naše paměť není obsažena v mozkových buňkách, ale je částí časoprostoru.

– Obsahy psýché ovlivňují vlastní pohyb elementů živé i neživé hmoty.

– Psýché může být v principu obecná vlastnost hmotných struktur a to i neživých.