Za sedmé:

Nepokradeš!

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2003 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by Anton Mauvé

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-149-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-150-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-151-6 (PDF na CD)

Miroslav Jandovský

Za sedmé:

Nepokradeš!

druhý díl volného cyklu

Třeboň – můj kraj

KAPITOLA PRVNÍ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

KAPITOLA DRUHÁ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

KAPITOLA TŘETÍ.

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

KAPITOLA PRVNÍ

(1)

Je letní ráno, den sotva začal, alespoň podle názoru pánů Jirotky a Šítka, kteří si museli přivstat, aby stihli ranní vlak jedoucí ve směru na České Budějovice. Ten odjížděl nehorázně brzy, hned po osmé hodině, a to je doba pro pány, kteří se před několika dny zbavili povinnosti chodit do školy, nezvykle časná. Teď procházeli vagony vlaku a hledali místo, kde by je nikdo nerušil. Našli je v téměř prázdném kupé. Pouze u dveří se k sedadlu tiskl mužík obtěžkaný velkou taškou, kterou z důvodů, jež tajil, držel na kolenou.

Pozdravili a sedli si k oknu. Každý z jedné strany a oba netrpělivě hleděli na hodinky. Tolik spěchu a teď měli nečinně čekat, kdy se to monstrum dá do pohybu.

„Nemám k tomuhle vynálezu valnou důvěru, pane kolego,“ řekl Jirotka. „Jede, páchne, dělá hluk, který plaší klid okolní přírody, jíž navíc zásobuje kouřem zcela nestřídmě.“

„Škarohlíd jako vždycky – kočáry mají odzvoněno – trocha radosti ze vznešené nadřazenosti – určitě žádná škoda.“ Šítkovo telegrafické vyjadřování zatím nevzbudilo pozornost muže v koutě.

„Jediná radost se dostaví, až dojedeme na místo. Byl jsi někdy v Třeboni?“ Protože věděl, že jeho kolega tak daleko na jihu Čech ještě nikdy nebyl, obrátil se raději na muže v koutě, aby mu poskytl nějakou informaci ohledně cíle své cesty.

„Tak vida, mladí páni jedou do Třeboně. U nás je dobře, čistej vzduch a dobrý lidi. Našinec má bratra všude. Když to zrovínka není bratr, je to našinec.“ Povolil si u krku hnědou kazajku a roztáhl tvář k širokému úsměvu. Dobrák se nezapřel. Když ne dobrák, Jihočech určitě.

„Vy jste odtud?“ zeptal se Jirotka bez většího zájmu. Vést přátelskou řeč se spolucestujícím se sluší. To věděl, i když ji zapřádal jen někdy. Člověk na cestách je člověk vytržený ze svých vztahů, ze souvislostí a to může mít nepříznivý vliv na jeho psychiku. Přátelské řeči mu mohou pomoci nepříznivé následky tohoto vytržení ze souvislostí zrušit. Jirotka jednou četl odborná pojednání psychiatra doktora Zelenky v čekárně u zubaře. Necestoval však často, aby poznatky náležitě uplatnil.

„Nejsem, ale to nevadí. Poradit můžu. Já jsem ze Brabců statku z Klece. To je blízko. Znáte to tam? Kousek stranou na Frahelž jsou rybníčky, když je jejich čas, rostou tam na hrázkách bílý hříbky. Můžu poradit.“

Brabec z Klece? Mohlo to vzbudit otázky, ale oba mládenci byli vychovaní a otázek se zřekli.

Na Brabců statek a na bílé hříbky už nedošlo, alespoň pro nejbližší chvíli, protože dveře kupé se s hlukem otevřely, vpustily dovnitř rozměrný proutěný kufr a s ním i dívčí hlásek, který se pídil po volném místě k sezení.

„Samozřejmě, milostslečinko, že je tu volno. Místa moře, můžete si vybrat. Hned vás zbavím zavazadla.“ Jirotka galantně vyskočil a s heknutím zvedl kufr na horní polici.

„Pane jo, tomu říkám váha. To se z nádraží pronesete.“ Mládenec si uvědomil, že dívku s tímhle zavazadlem už viděl na nástupišti, a jak si matně vybavoval, nebyla tam sama, takže se s kufrem taky sama nevlekla.

„Od vlaku to neponesu,“ řeklo děvče upjatě, urovnalo si sukni a sedlo si naproti muži z Brabcovic statku, který to musel vzít jako poklonu.

Pokud mládenci stačili zjistit a dodejme, že jim to nedalo žádnou práci, dívka byla mladá, štíhlá, tváře milé, v modrobílé, bohatě řasené sukni nad kotníky. Ve stejné barvě byla i blůzka, nebo snad živůtek, to mládenci nebyli schopni rozlišit, poznali však s určitostí, že s barvou šatů ladil čepec, vlastně klobouk pentlí pod bradou uvázaný, který se na cestu hodí, protože venku občas fouká vítr a připravuje dívkám nepříjemné chvíle. Otázka byla, zda dívka odjíždí z Prahy na venkov, nebo jako oni z Prahy na vagace, nebo si klobouk odváží z Prahy na venkov jako pozdrav z velkého světa.

„Dovolíte, milostslečinko, abychom se představili?“ povstal Jirotka ze svého místa. „Já jsem byl nedávno jmenován profesorem CK malostranského gymnázia, kam chodil i Jan Neruda, kterého jistě račte znát. Tohle je můj kolega a přítel Svatopluk Šítek, těšící se naději, že najde uplatnění za horami foliantů v právnické kanceláři pana doktora Zahrádky v ulici Ječné, taktéž v Praze.“

Oba mládenci podali dívce ruku, kterou jim sotva stiskla. Už si sedali, když Šítek jakoby mimochodem pronesl: „Tenhle člověk – roztržitost sama – inu profesor. Jméno: Jiří Jirotka.“

Jestliže byl Jirotka v rozpacích, dívka v mimořádných. Své jméno řekla na půl úst, takže mládenci nevěděli, o koho jde. Ale to nebylo důležité. Zejména proto, že se dívka usadila v koutě, vyndala z tašky, kterou si položila vedle sebe na sedadlo, nějakou knížku a dala se do čtení.

Tak jak byl řečný pán pouhý suplent, vybavený nadějí, že až přijde čas, postoupí do profesorského stavu, byl druhý v podobné roli, ovšem v prostředí právnické kanceláře. Ta poskytovala rozmanité služby poradenské, stejně jako obhajoby či žaloby v soudních přích. Po přísných zkouškách na staroslavném učení Karlo-Ferdinandovy univerzity si pánové dopřávali posledních vagací.

„Poslední měsíc – svoboda pryč,“ řekl JUDr. Šítek snad hlasitěji, než bylo třeba. Chtěl zřejmě vzbudit zájem čtoucí dívky nebo chtěl přehlušit hlomoz vlaku, který byl nepříjemně silný.

„A hle, mládenec se žení a truchlí nad mizející svobodou,“ usoudil muž v koutě, nebyl však vzat na vědomí.

„Neměli bychom zavřít okno?“ obrátil se Jirotka na dívku. Muže v koutě s dotazem přehlédl. „Železo se tře o železo, soustava kol naráží na koleje, parostroj vyrábí páru, ta supí pohánějíc vlak. Pokrok se projevuje hlukem. Teď, na konci devatenáctého století, je hluk doklad a příklad pokroku. Kde jsou časy vesnického zápecí našich předků, kde jediný hluk obstarávaly slepice.“

Mužík v koutě jenom pohoršeně zvedl hlavu a mlčel jen proto, že v ten moment nebyl s to vymyslet zdrcující repliku. Doma by se nenamáhal, dal by dotyčnému do nosu a bylo by to. Obě strany by si rozuměly, jenže to tady nešlo.

Dívčina odpověď byla stručná: „Celkem nic mne neobtěžuje.“ Tím samozřejmě zavdala oběma pánům důvod k uvažování. Celkem, tedy skoro nic ji neobtěžuje, tedy přece jenom něco, co nebylo připomenuto.

Pak byla prohlížena středočeská krajina. Co na ní člověk, který nemá právě zájem o její studium, může najít zajímavého? Lesy, pole, městečka a vísky, sem tam nějaký člověk s kravským potahem, dítě, které, kdo ví proč, ale podle ustáleného zvyku, mává ubíhající železné obludě. Jedeš si někam, kam se já nikdy nepodívám. S tebou jedou pánové Jirotka a Šítek. Samozřejmě s dalšími stovkami cestujících, kteří si určitě všichni zaplatili jízdenku. Na to už průvodčí dohlédne.

„Tabák došel,“ ozval se Šítek, který nenápadně zkoumal dívčiny tvary. Odhadl, že tato venkovská kráska byla zcela určitě na návštěvě u své pražské tetičky a teď se vrací pod ochranná křídla rodiny. Tatíček bude asi venkovský lékař, který tahá místním zabedněncům zuby a rovná zlomeniny, jež utrží při tancovačce v místní hospodě. Podle toho, jak důsledně klopila oči a nedbala zjevných narážek na navázání rozhovoru, měla přísnou katolickou výchovu. To jurista samozřejmě schvaloval. Zejména proto, že ji viděl poprvé a patrně i naposled. Byla tu však otázka, proč odpovědně vedená dívka cestuje vlakem sama.

„Přirozeně že když si tabák nekoupíš, musí ti jednou dojít. Kdyby tu byl některý z našich osvícených kolegů, ač nerad přiznávám, že takoví opravdu jsou, dozvěděl by ses, že kouření je metla lidstva. Spolu s alkoholismem, ovšem. Myslím, že se přidám na jejich stranu a budu podporovat jejich osvícená stanoviska.“

„Přestaneš kouřit?“

„Ne. Jenom přestanu podporovat zhoubný vliv kouření na organismus svých přátel.“

„Svatá pravda, panáčku,“ ozvalo se konečně z kouta. „Potvrzuju, že kouření je zhouba lidstva. Když ne přímo lidstva, tak světskejch statků určitě.“

„Přeháníte, dobrý muži,“ rozhodl se Jirotka být mluvčím okenní strany. „Kolik stojí paklík laciného fajfkového tabáku?“

„To máte pravdu, stojí to peníze, ale to jsem neměl na mysli, i když to samo o sobě taky stojí za řeč. U nás ve vsi pustili z útrpnosti nějakýho vandráka do stodoly přespat na seně, a co myslíte, že z toho pošlo? Co myslíte? Celá stodola z toho kouření lehla popelem. A hledejte ho, a když ho najdete, vemte si na něm něco, když nemá na dlani ani chlup.“

„Takový člověk by v seně měl dát přednost tabáku šňupavému před tabákem kuřlavým. Ten se vyrábí z tabákových listů zapařováním a zdlouhavým pochodem lučebným a přidáním aromatických olejů, vonných směsí a čpavých přísad, nezřídka jedovatých barviv. Tenhle prášek je ovšem pochybný a zdraví ohrožující. Neohrožuje však stoh, do kterého se požitkář se souhlasem sedláka zavrtá,“ tolik Jirotka.

Přítomní zírali, ničehož neříkajíce. Nepřítomnost zmíněného chlupu na dlani mohla vzbudit nepříznivý dojem. Ovšem na naši pánskou část tohoto rychlíkového kupé třetí třídy zřejmě neměla větší vliv. Jirotka, jehož poučný projev nezaznamenal žádný hlasitý ohlas, zvedl bradu a ukázal jí na dívku, která se dál věnovala četbě. Pak si strčil palce do průramků své kostkované vesty, která měla být podle jeho názoru posledním výkřikem módy v oblasti pánských vest, a s povzdechem obrátil hlavu k oknu. Tam lhostejně putovala středočeská krajina zpátky ku Praze.

Jeho druh se patrně ze stejných pohnutek vykláněl z okna.

„Nevystrkuj hlavu, vletí ti něco do oka,“ upozornil ho starostlivě.

„Mašinfíra sotva.“

„Ten je povinen chovat se rozvážně, má za nás všechny odpovědnost, proto se nevystavuje nebezpečí. To jenom cestovatelé, kteří nemají valnou zkušenost s cestováním, jsou celí diví a všemu nezvyklému se jen diví. Cesta vlakem se tak stává životní zkušeností a nevyčerpatelným zdrojem zábavy po zbytek života. Co taky s dlouhými zimními večery, že?“

Teď se dívka obrátila k mluvčímu a vypadalo to, že něco řekne. Neřekla však nic a opět se vrátila ke svým myšlenkám.

„Cesta dlouhá – konec nikde,“ řekl JUDr. „Jak dlouho – hodinu dvě? Ke čtení nic – vystrčíš hlavu – saze v oku – kdyby saze – kusy uhlí.“ S touto pesimistickou předpovědí se uchýlil do svého rohu, sundal sako a knoflíkovou dírkou si prohlížel dívku v protějším koutě.

„Ach bože, tohle má být advokát,“ vzdychl Jirotka teatrálně.

„Nevykládejte si to zle, pánové, ale u nás na vsi si jeden soused, nebudu jmenovat, začal s advokátama a pak přišel na buben. Nebejt syna, kterej se voženil do sousední vsi, chodil by střídou. Od advokátů ruce pryč.“ Řekl a s vědomím zasloužené převahy se rozhlédl po ostatních.

„Pěkná pověst – děkuju, nechci,“ řekl Šítek s křivým úsměvem. „Naštěstí pro mne – v tomhletom světě – právníků třeba.“

„V tomhletom světě možná, ale v tom našem ne. Naštěstí pro nás,“ řekl mužík a opět se vítězně rozhlédl. V poslední době nedělal nic jiného, než s převahou obhlížel svět.

Do řeči se však vložil profesor: „Co je ta vaše vesnice jiného než taky tenhle svět, tedy ten náš svět? Máte nějaká privilegia? Nemáte. Novoty se dneska nikomu nevyhnou. Pára, elektřina, telegraf, devatenácté století je století nevídaného pokroku, který nezná hranice. I ve vzduchu už dneska lidé létají.“

„Ve vzduchu, říkáte? Jako čarodějnice?“

„Podobně, podobně,“ smál se Jirotka.

Další řeč, kdy se mužík chystal rozhodně protestovat proti nesmyslům, které tady profesor říká, přerušil průvodčí. Ve dveřích srazil po vojenském způsobu paty, zasalutoval a požádal o jízdenky. Každou pečlivě prohlédl a současně uvážil, zda obličej jejího majitele odpovídá ceně a určení místa cílové stanice, a pak, když shledal, že je vše v pořádku, požádal mužíka, aby dal své zavazadlo na horní polici. Pak zasalutoval, popřál všem šťastnou cestu a zavřel za sebou.

„Co mu vadilo na té tašce?“ divil se její majitel. Starostlivě sledoval, jestli se zavazadlo nerozhodne spadnout.

„Tuhle otázku jste měl položit jemu. Kdo ví, jaké dneska platí na dráze předpisy.“ To opět Jirotka, který za svoji dvojčlennou skupinu vystupoval v roli mluvčího.

„Předpisy přes tašky?“ divil se mužík a slečinka poprvé neudržela vážnou tvář. „Tady někdo říkal,“ pokračoval už bez ohledu na tašku a riziko jejího případného pádu, „že devatenáctý století je nějaký výjimečný století. V jednom kuse samej pokrok a nic než pokrok. Jenže pokroku se člověk nenají. Kdyby nebylo nás rolníků, můžete si s tím pokrokem… však víte co. Když vám nedáme najíst, můžete se v tý Praze jít všichni klouzat. Bez pytle mouky jste v troubě a mouka je ze žita a to roste u mne Na Krabci. To je u lesa na Kolence. Tak si můžete jít s těma svejma telegrafama a já nevím s čím ještě, co vám leží v hlavě, no, víte kam.“ Vypadalo to, že se rozčílil. „To je tak blbý, jako by to vymyslel Škorpil z Lomnice.“ Dál nic neobjasnil. Prostě Škorpil z Lomnice. Asi známá firma.

Chvíli bylo ticho. Vlak ovšem dál hrkal, supěl, tloukl koly o spojnice kolejnic a dál páchl uhelným kouřem. Jen v kupé nikdo nemluvil. Když nemá cestující o čem mluvit, kouká z okna. Jenže v kupé byl objekt, který mohl být zkoumán a pozorován, dokonce mohl být i obdivován. Proto se mohlo stát to, co se koneckonců právě stalo. Jurist Svatopluk Šítek si odkašlal a dal najevo, že ho státnický projev pana z Brabců statku z Klece příliš nezaujal. Nestrannému pozorovateli to mohlo připadat jako málo ohleduplné, uvážíme-li, kolik intelektuální energie dotyčný do řeči vložil. Ale tak už to asi v našich vlacích chodí, že cestující veřejnost nebere přiměřený ohled na myšlenková vzepjetí spolucestujících jedinců. O co v tu chvíli juristovi šlo? Nejdřív si odkašlal a mírně zrudl. Pak se naklonil přes uličku a řekl: „Slečnička dovolí – poezie jistě – ušlechtilá, povzbuzující četba – společnost nudná – tím jsem si jist.“ A opět se odklonil, jako by mu zveřejnění názoru tak nevšedně pozoruhodného dalo zabrat a přimělo k další úvaze, kterou bude opět provozovat v skrytu vyhlížeje na svět knoflíkovou dírkou.

„Ó, samozřejmě, poezie je hudba duše, alespoň to tak mnohý básník z našeho národního Parnasu říká, a má pravdu. Tohle, co mám v ruce, je František Čelakovský. Už dlouho na věčnosti, ale pořád svěží, pořád mluvný. Nemám pravdu?“

Obrátila knížku, vázanou v černém hedvábí, k právníkovi. Ten se opět zapýřil, protože mu nebožtík Čelakovský byl jako básník hluboce protivný. Bože, říkal si v duchu, což nemůže být člověk vlastenec, aniž by miloval každého veršovníka?

Odpověděl za něj profesor: „Na škole u nás byl ještě nedávno jeho syn, profesor Čelakovský, myslím že botanik. Snad bude ještě živ. Nesleduji životní dráhu zasloužilých mužů vlasti. Ale jeho otec, básník František Čelakovský, byl vykutálený hoch.“

Dívka nabrala dech. Nabrala ho hlasitě a bylo vidět, že s ním míní účinně naložit.

„Pane, myslím, že se jako vzdělanec vyjadřujete nevážně o osobnostech našeho národa, které by si zasloužily vaši úctu.“ Zarazila se, dech jí najednou došel, ale hlavně jí došla slova, která by měla po tak výrazném nástupu následovat. Chtěla odvážlivce, který šlape po pilířích národa, zdrtit, zašlapat do podlahy ubíhajícího vagónu, ale když mělo dojít na věc, selhala. Nebyla zvyklá se přít, nebo snad se i hádat, proto začala nabírat, natahovat moldánky, jak jí radila zkušenost a domácká výchova.

„Nevyjadřuji se nijak o vážných věcech, milá jemnostslečno, já jenom naznačuji, velice šetrně, že zmíněný básník, který byl patrně víc vědec než básník, byl člověk, který měl všechny lidské, mužské tedy, abych byl přesnější, touhy a nároky. Co na tom může být špatného? Křivdíte mi. Kdekdo jsme na ženský, abych to řekl neobaleně a snad i neomaleně, jak vidím, tak určitě nevhodně, ale je tomu tak.“

Aniž by byl chtěl, dal pan suplent, budoucí profesor, o sobě vědět leccos, co mělo být, alespoň v dívčí společnosti, utajeno.

„Jeho Ohlasy překonají odpor času, milý pane,“ řekla dívka a vypadalo to, že vzápětí vstane, vezme svá zavazadla a prchne. Jenže snad uvážila polohu a váhu proutěného kufru a setrvala. A to bylo dobře, alespoň pro oba pány, kteří dávali najevo soustředěný zájem na vývoji situace.

„To bezpochyby – básnická invence mimořádná – čtenář se ponoří – žasne překvapeně – hloubka – nadčasová poezie.“ To tlachal právník, čím víc byl rozčílený, tím víc odsekával slova do vět. Onu hlubokou poezii sice nečetl, ale jako vzdělanec byl schopen mluvit o čemkoliv. Kdyby byl upřímný, musel by přiznat, že ji číst ani nemínil. I když kdo ví, jakého ústupku je mladík schopen, jde-li třeba jen o naznačené dívčí slzy.

„Milostslečna dovolí, aby promluvili znalci, tedy nikoliv my, protože my jsme se ukázali být zaujatými ignoranty. Těmi znalci rozumím odborníky na věc národa a poezie. Nestranní literární vědci nebudou chtít národnímu bardovi škodit.“ Jiří Jirotka se hluboce zahleděl do vlhkých a modrých zraků, které se statečně bránily masivnímu přívalu vláhy.

„Já vezu jednomu svému příteli, taktéž spisovateli, ale to je jedno komu, důležité je pouze, co vezu. Květy, ročník 1885. Svázaný, pěkně tlusté knížky to jsou, a tam jsou mimo jiné i básně klasiků, dnes už klasiků. Jsou tam Vrchlický, náš milovaný pan profesor Emil Frída, který přednášel a psal přitom básně a nedával se rušit tím, že právě vypravuje o francouzských romanticích. Jsou tam Heyduk, Krásnohorská, Čech a mnozí další. Dovolíte-li, ukážu.“ Hned se sápal pro své zavazadlo a pak se hrabal v prádle, od kterého slečinka odvracela hlavu a vrátila ji na žádoucí místo, až když zavolal, že je to tady.

„Pěkná knížka – padne-li na nohu, noha trpí,“ ozval se právník. Stejně o sobě dal vědět i muž v koutě, i když jenom povzdechem.

„Některé z pánů autorů už odnesl čas, abych to řekl přiměřeně poeticky, je přece řeč o poezii, není-liž pravda? Udělali své chvíli zadost a uvolnili místo dalším, kteří se tlačili za nimi.“

„Proč tak zeširoka? Pomlouvali jste přece Čelakovského,“ řekla dívka a pohodila nožkou v náznaku dupnutí.

„Pravda,“ Jirotka se zahleděl z okna, aby se ujistil, že sotva opustili středočeskou pahorkatinu, a má proto dost času na zevrubnou rozpravu. „Škoda že vám ten svazek nemohu půjčit. Childe-Haroldova pouť od lorda Byrona v překladu Elišky Krásnohorské je jak svěží balzám na prahnoucí dívčí duši. Chcete přečíst kousek? Nechcete. Chcete obhajovat svého Františka Ladislava. O jeho milostných vztazích, říci avantýrách se neodvažuji, je tady celý seriál. Čtu, cituji Bačkovského. Ještě žije, můžete mu otlouct o hlavu parasol.“ Nadechl se, a když viděl na všech stranách zájem, dal se do čtení: „Pěvec Růže stolisté byl vzhledem k dívkám srdce velmi chytlavého; ale jak rychle v něm oheň náklonnosti vzplanul, tak rychle obyčejně opět uhasínal, až konečně Čelakovský přece pravou trvalou láskou byl upoután…“

Z kouta vagónu se ozvalo pohrdavé syknutí. Něco jako dlouhé psss, zvuk vysokého a pohrdavého nesouhlasu. Zbylí pasažéři otočili k mužíkovi hlavu, zvědavi na vysvětlení.„Co má jako bejt?“ zeptal se český rolník, podle Bedřicha Smetany živitel náš. „To je vám divný? Než se člověk vožení, musí přece hledat a zkoušet. Než koupím jalovici, taky se koukám kolem, jestli někde není lepší. Jde přece o investici na celej život. U nás na vsi určitě. To jenom Škorpil z Lomnice bere všechno, co je na řadě.“ Neřekl přitom, zda toto hodnocení vztahuje pouze na krávu, nebo je rozšiřuje i na manželku.

„Dovolte, pane, přece nemůžete srovnávat…“ ozval se profesor, protože viděl, jak dívka naproti hodlá podlehnout nezbytnému záchvatu mdloby.

„Ale můžu. Přece nekoupíte to, co je hned první k mání. Co dělal ten váš… jak jste říkal, to bylo rozumný a já mu to schvaluju.“ Skončil a zahleděl se z okna, jako by byl s řečí hotov a dál ho záležitost F. L. Čelakovského už nezajímala.

Zdálo se, že mužíkovo vystoupení zkazilo spolucestujícím náladu.

„Názory různé – strany stojí na svém – není důvod ke sporům. Alespoň zatím. Držme se svého – nevznikne chyba. Jak je to dál s tím Čelakovským?“ Doktor měl dobrou vůli a dva z přítomných mu to přičetli k dobru.

Jirotkovi se však jazyk po tomto přerušení rozvazoval pomalu. „Uznejme, že to, čemu se říká milostné vztahy, jinými slovy citová aktivita, se nikomu, kdo je normální, nevyhýbá.“ Při řeči důsledně dbal, aby nepohlédl do kouta. „Mužští všeho druhu, ten silněji, ten slaběji, to podle nátury, ale všichni sborem, se dávají okouzlovat druhým pohlavím. Posloužit mohu nejedním příkladem z domácí i světové literatury. Dokonce jsou literární směry, mohu-li to takto říci, které se právě na tuto oblast specializují. Na literatuře pro služky, která se tímto směrem ubírá, se asi dá dost vydělat. To jsem však trochu odbočil. Že to muže k ženám táhne, je asi přirozené a nelze jinak.“

„To bych řek, i když bych to řek jinak.“ Mužík se hodlal do debaty dál zapojovat.

„Slušní lidé by si to neměli vyčítat.“

„To ste řek moudrost, mladej pane, na kterou při svým věku nemáte ani nárok.“

„Děkuji vám, pane, ale neskákejte mi laskavě do řeči,“ řekl profesor stroze a odmlčel se, na chvíli ztratil nit.

„Vidím to tak – devatenácté století – určitě jeho půlka – obdiv – nic než obdiv – buditel národa – neponížíš ho ničím.“ Právník chtěl nechat přítele, aby si rozmyslel, co řekne dál. „Hodnoty stálé – minulost žádá si úctu. Svatá věc národa – to však až dneska.“

Profesor vděčně pohlédl na kolegu. „Svatá pravda. Proto mohl Bačkovský odkrývat roušku nad soukromím buditelovým. Z našeho hlediska dělá z komára velblouda. A národ to četl s vyvalenýma očima. Ty jeho milostné básničky zřejmě mířily do dívčích památníků. Soudím, slečinko, že ve vašem památníku by se nejedna našla a jejich autor nebude po létech nazván nemravou a svůdcem.“

„Počítám, že tohle, co tady říkáte, slouží panu Čekakovskému jenom ke cti.“

„Musím říci, že máte pravdu. Je tady připomínána i jedna jeptiška, která Čelakovského zřejmě milovala.“

Mužík v koutě udělal dlouhý obličej, ale zdržel se.

„Její dopisy začínají oslovením „Svatě milovaný příteli“ a končí „Vás vroucně milující Dobrovlastka“.

„Zřejmě také básnířka – lyrická a sentimentální – co lidé kolem – jejich názorům vyhnout se nelze.“ Vypadalo to, že je jí doktorovi líto.

„Proč o tom ten Bačkovský psal? Vždyť to od něj nebylo hezké,“ řekla dívka s povzdechem, který byl upřímný. „Zajímalo to někoho?“

„Asi zajímalo, jinak by to nepsal. Lidé jdou pořád po drbech, zejména o lidech, kteří jsou slavní, nebo alespoň známí. Tím si je přibližují. Zjišťují s uspokojením, že ač slavní, jsou stejní jako oni neslavní.“

„Dobrá, snad to jako drb bylo ve své době zajímavé. Jenže proč s tím přicházet ještě dneska? Vždyť je Čelakovský asi pár desítek let po smrti,“ řekla slečna uváženě.

„V tom máte, slečno, pravdu, i když to nebylo právě zveřejněno dneska, já bych se měl omluvit. Jenže poučné na tom je patrně to, že se nic neztratí. Takový minulý detail, jak by řekl náš soused,“ ukázal hlavou do kouta, „taková prkotina, která nemá na nic vliv, určitě ne na dojivost jeho stračeny, může vstoupit do nových souvislostí, které jsme až dosud nepředpokládali. Takže tahle součást historie může být i součástí budoucnosti.“

„Jak to, proboha?“ zvolala dívka zděšeně. „Do jakých souvislostí?“

Právník chtěl profesorovu řeč glosovat, mužík mu však skočil do řeči: „Moje stračena dělá, co může, aby mne uživila. Když má člověk čistý svědomí, tak se mu žije líp, i když třeba je to jenom vobyčejnej vesnickej život. Z toho, co jste tady říkal, o tom člověku nemůžeme usuzovat. Že prej byl na ženský? Panebože, to říkáte jenom, aby řeč nestála. Já bych vám mohl vypravovat, jak to vypadá, když je mužskej na ženský. To u nás na vsi…“

„Zdržte se laskavě – sedí tu dívka – vaše zkušenost – můžete se nemile dotknout! „Šítek vypadal, že se může rozhorlit.

Mužík však mávl pohrdavě rukou. O dívkách toho zřejmě věděl dost a jeho znalosti ho měly k pohrdavému odsudku.

Vlak se blížil k Táboru. V kupé teď bylo ticho, pokud ovšem nebereme v úvahu hlomoz už dříve zmíněný. Vešel průvodčí a hlásil příští stanici a upozornil, že tam vlak postojí pět minut. Vděčný mu byl jenom mužík v koutě, který si pak na nástupišti koupil pivo, jež musel rychle vypít, aby stačil vrátit půllitr do natažené ruky. Hlasitě vychvalované horké párky jím byly odmítnuty. Potom ve vagonu vysvětlil důvod: „Jednak nejsou horký a pak nikdo neví, co je v nich za svinstvo. Doma je můžu řezníkovi votlouct vo hlavu. Na nádraží těžko.“

Před Veselím nad Lužnicí přišel průvodčí znovu a hlásil, že vlak na Velenice stojí na první koleji vpředu, aby páni pospíšili s přestupováním, protože jejich vlak má zpoždění. Lokálka samozřejmě počká, ale procházet se po nástupišti není radno.

Ukázalo se, že i slečinka vystoupí a do lokálky přestoupí. To oba páni shledali jako uspokojivou náhodu.

Vesele pokřikujíce pospíchali k přistavenému vlaku. Pražský vlak, vlak z velkého světa, na tomto malém nádraží důstojně dýmal, prodavači v kdysi bílých kabátcích vyvolávali své zboží nabádajíce hladové, aby se posilnili, což jim udělá dobře. Na první koleji vláček o třech vagónech s otevřenými plošinami sliboval příjemnou cestu jihočeskou krajinou s lesklými hladinami rybníků a s rozlehlými loukami. Nějak podobně, ovšem méně barvitě to sliboval Jirotka svému druhovi. Slečna nechala v rychlíku svoji upjatost, a patrně proto, že se blížila do bezpečí své rodiny, hýřila úsměvy a snad i vtipnými poznámkami. To na adresu Jirotkova hodnocení krás krajiny.

Mužík z Klece se společnosti lehce zřekl, jednak proto, že v Lomnici musí navštívit nějaké příbuzné, a proto, že na nástupišti potkal krajana, se kterým zmizel v předním vagónu.

„Doufám – snad můžu – všude prý samá voda – Horská koza má jistě prut – návnadu taky – půjdeme na ryby,“ řekl přítel skeptik.

„To jste, pánové, volili špatně. Tenhle kraj je sice samá voda, ale teď taky samý komár. V lese i u vody. Jenže nevím, když dovolíte, koho myslíte tou horskou kozou? Tady sice kozy jsou, ale hory? Proto sotva někdo pěstuje horské kozy.“

„Tak říkáme jednomu příteli, taky nadějnému literátovi. Jan Kozohorský je jeho jméno.“

„Toho znám a dobře ho znám,“ řekla a smála se.

„Znáte-li ho dobře, pak mu musíme závidět. Někdo má zkrátka štěstí,“ předstíral zármutek Jirotka.

„Musím se vám přiznat, stejně to vyjde najevo, že mi psal, že dneska pojedete do Třeboně, a svěřil mne vaší péči. Přesněji, abych vás požádala o ochranu. Myslím, že jste se úlohy ochránců zhostili dobře a jistě vám poděkuje.“

„Jak jste nás, proboha, na nádraží poznala?“ divili se oba hoši svorně. „Co kdybyste přisedla k nějakým nezodpovědným živlům, kterými se to na nádražích jen hemží? Copak nečtete noviny?“

„Honza vás popsal tak zevrubně, že když jsem na perónu počkala, nemohla jsem vás minout.“

„Honza?“

„Náš Honza. Bratr.“

Hleděli na ni překvapeně. Tak tohle byla Andulka, sestřička jejich druha Kozohorského. Mluvil o ní jako o žabci, o kterém utratit slovo nestojí za to.

(2)

Lokálka měla všechny charakteristické znaky parního stroje, který táhl poštovní vagón a dva další, střídmě naplněné místními lidmi. Lokálka byla dosud neokoukané zařízení, teprve několik let sloužila tato trať veřejnosti zásluhou strany staročechů, alespoň to tvrdili v novinách, když vedli poziční spory s mladočechy. Pravda ovšem je, že místní vesničané v přesunu na kratší vzdálenosti dávali přednost osvědčenému a tradičnímu prostředku, jehož využití je nic nestálo, totiž vlastním nohám. Ale z Veselí do Třeboně to byl výlet na půl dne, a proto babky s husami a s naditými taškami sáhly do hrnečků a vytřepaly odpovídající sumu na tuto vymoženost. Když už tu jednou je, nebudeme se jí přece bránit, říkaly si.

„Podívejte se, podívejte se!“ křiklo děvče a ukazovalo na okno. Oba mladíci přičinlivě vyhlíželi. Vodní plocha se mihla a zmizela.

„Co to bylo?“ ptal se s údivem právník. „Taková rozloha, škoda že jste zavolala pozdě.“

„To byl náš největší rybník. Pýcha celého kraje.“

Vláček zastavil na třeboňské zastávce a lokomotiva trpělivě oddechovala v naději na brzké pokračování. Když naši tři cestovatelé opustili vagón, rozhlíželi se po celkem přehledném okolí. V nízké budově stanice byla čekárna a úřední místnost staničního zaměstnance, přednosty stanice a výpravčího v jedné osobě, tady se asi zdržoval i zřízenec, který včas stahoval závory a tak chránil veřejnost před pohromou, kterou slibovala valící se hora železa, již všichni sledovali s obdivem a úctou.

To všechno však bylo zanedbatelné a našim cestovatelům už všední. Rozhlíželi se po někom, kdo jim měl přijít naproti.

„Musíme vyjít před stanici, na perón s koněm nikdo nepřijede,“ řekla Andulka znalá poměrů.

Měla pravdu.

„To je dost, že jdete!“ křikl mladík, který držel koně u hlavy, snad proto, aby ho včas uklidnil, kdyby se lekl hlomozící lokomotivy, jež se pomalu rozjížděla. Pak se hoch objal se svými hosty, sestře věnoval pouze zjišťující, kontrolní pohled, kterým vzal na vědomí stávající setrvalost všech podstatných znaků. Mezitím kůň začal vyrábět hnojivo pro přilehlou zahrádku přednosty stanice. To však bylo přirozené, přírodní jednání, nad kterým se nikdo nepohoršil, dodatečně snad jenom staniční zřízenec.

Bryčka, kterou kůň přitáhl, byla naložena zavazadly a do ní posléze nastoupili i hosté. Jirotka se vyšplhal na kozlík vedle kočího a jelo se. Obavu, zda kůň tu zátěž uveze, si hosté nepřipouštěli.

„Netušil jsem, že umíš řídit koňské spřežení, brachu,“ řekl Jirotka s obdivem. „Vítězný Auguste, který se řítíš římskými ulicemi, ohrožuješ sebe i obdivující tě zástupy, starci uskakují do prachu a dívky v bílých košilích k tobě zvedají žádostivě ruce. Spočiň na nás zrakem, vždyť bohové žízní na bílé skále!“

Honzík se pohrdavě ohlédl a pohnal koně, který měl k úprku daleko.

„Jistota, s jakou svíráš oprať, to elegantní držení těla, pohled upřený ve směru cíle, no, máš můj obdiv.“

„Stačí, stačí. Taky cestou takhle kecali?“ obrátil se Jan na sestru. „Jak je znám, tak určitě. Proto víš, o koho jde.“

Co na to měla dívka říct? Jenom se smála a dávala najevo, že je ráda doma. Kolem silnice, která vedla z města, byla luka, v dálce na levé straně, jak upozornila svého souseda, stály podivné dřevěné stavby, seníky, v době senoseče plné sena z luk. „Četníci odtud vybírají a vyhánějí vandráky, které pak odvádějí do městské šatlavy.“

„Málo povzbudivé.“

„Ovšem. Co však dělat s lidmi, kteří nemají kde přespat, a spát v seně je nebezpečné?“

„Pro seno, samozřejmě.“

„Pro seno. Nejeden seník lehl popelem.“

„Něco takového – ve vlaku – Brabců z Klece – zapalovat seníky – rozšířený místní zvyk.“

„Máte pravdu, červený kohout je trvalé riziko a nebezpečí.“

„Kam jedeme?“ zeptal se Šítek tiše, protože mluvit o trvalém nebezpečí se s dívkou nehodilo.

„K nám, přece,“ odpověděla s milým úsměvem, který měl v sobě radost hostitelky z návštěvy, která může být vzácná.

„Chápu, ale proč z města? Myslel jsem, patrně mylně, že bydlíte ve městě.“

„Revírník přece musí bydlet v lese, nebo alespoň u lesa. Svou práci nemůže dělat ve městě, tam zajíci a jiná zvěř neběhá a stromy v zámeckém parku…?“ mávla rukou, jako že zámecké stromy nestojí za řeč. „Ty jsou jenom pro ozdobu a užitek z nich jiný není.“ Slečna přiměla Šítka protáhnout čelist ve směru uzlu na kravatě.

„Je to blízko, už tam budeme.“

Měla pravdu, protože les byl na pravé straně vozovky vidět, a byl-li revírníkův dům na kraji lesa, nemohlo to být daleko.

Když dosáhli vrcholu stoupání, vrchol stoupání je v tomto případě básnická nadsázka, viděli v dálce, která taky nebyla moc daleko, město s jeho dvěma věžemi. Jedna byla štíhlá a kostelní, druhá se zdála být baňatá, protože byla nízká a radniční. Hodiny tam ukrajovaly čas a říkaly: všeho do času, pánbu na věky. Každý zdejší tady má svoji odměřenou lhůtu, kterou mu pečlivě odkrajuji, kdežto pánbu, který to všechno spravuje, se řídí jiným časem. Okraj města, spíš tušený než viděný, byl obkroužen prstencem řídké mlhy, která se měla už dávno rozpustit, ale z nějakého důvodu, kterému člověk neporozumí, se zatím ještě držela, aniž by komu škodila. I když byl budoucí profesor racionalista, byl si vědom, že člověk všemu rozumět nemůže a že je to dobře. Kdyby rozuměl, nezůstalo by mu žádné místo pro snění.

Nahoře se cesta rozdvojovala a bryčka se vydala napravo.

„Už budeme doma. Našimi patrony jsou Petr a Pavel. Proto se to u nás jmenuje U Petra a Pavla. Tady je to však místo neblahé. Tady dřív kat konal svoji smutnou práci. Stálo tu kolo, do kterého vplétal odsouzence a… Nechce se mi o tom mluvit a mrzí mne, že tudy vůbec musím chodit.“

„Myslíte, že tady popravovali lidi?“ zeptal se Šítek souvisle a taky zbytečně.

Dívka jenom povzdechla a jurist, který by měl popravy chápat už téměř jako profesionální nezbytnost, se nad svou otázkou zakabonil.

Lesovna byla taková, jaké v těch časech stavěly panské úřady snad po celé říši rakousko-uherské. Když bryčka zahnula ze silnice na vedlejší krátkou alej, byla před nimi rozlehlá patrová budova, zpevněná trámy vystupujícími z omítky. Tím připomínala horský statek. Za ní vyčnívaly stavby stájí, stodoly, chlévů a kdo ví čeho ještě, co takový revírník všechno má mít, aby vykonával svůj úřad nezávisle a na žádoucí úrovni. Taky se domácí měli zřejmě co otáčet, ale zato měli všechno, co k životu bylo třeba. Mimoděk se Jirotka zadíval na slečinčiny ruce, když jí galantně pomáhal z povozu. Jenže na nich měla sítěné rukavičky.

„Vítám vás. Už vás netrpělivě čekáme,“ rozevřela náruč paní matka. Stála dosud na kryté verandě a teď z několika schodů scházela hostům vstříc. Dcera se vzápětí octla v její drtivé náruči a oba hosté byli odměněni za to, že přijali pozvání, mateřským stiskem ruky. Měla dobrotivou tvář a patrně se nevyhýbala žádné práci. Byla to venkovská matička, o jakých psali obrozenečtí básníci a kterým vyznávali svou synovskou lásku.

Čeledín se postaral o koně, chystal se odtlačit bryčku, na což stačil sám, a u dveří se mihly dvě děvečky, s výskotem vytáhly zavazadla a nesly je do domu.

Bylo zřejmé, že tak rozměrný dům bude mít plno místností. Po skončených honech se tady jistě scházeli hosté a taky jich asi nebývalo málo. Na to byli domácí zařízeni. Mladí hosté byli usazeni v parádním pokoji, v místnosti plné starobylého nábytku, který zřejmě dědily prvorozené dcery už po několik generací. Na stěnách byly lovecké trofeje. Prakticky přehlídka lovné zvěře, která kdy v okolních lesích běhala.

„To je lovecké muzeum,“ udělal poznámku Jirotka, když paní domu odběhla, jistě pro něco k jídlu.

„Nejen lovecké, příteli. Ten nábytek, co tu vidíš, je taky muzeální záležitost. Dědí to vždycky jedna z dcer, ať už chce nebo nechce, kdyby to odmítla, prababičky by se obrátily v hrobě. Tahle truhla, chudinka celá rozeschlá, je ze šestnáctého století a matička dokonce ví, kdo ji nechal pro svoji dceru vyrobit. Je to všechno zapsané uvnitř na víku.“

„To se tedy má tvůj budoucí švagr na co těšit.“

„Nebuďte zlí – význam souvislostí pro člověka – nesporně důležitý.“ Šítek opět přešel ke své telegrafické řeči.

„Vedle má Andula nábytek, který si odveze, až se vdá,“ pokračoval Honza lhostejně. Bylo zvykem takové věci opatřovat dávno předtím, než jich bylo třeba. „Firma Ctibor v Táboře vyrábí z ořechu nábytek, který úhledně leští a zdobí rytými a bronzovými ozdobami. Jedna hrůza, ovšem drahá hrůza.“

Andulka, která vešla do pokoje a pochopila, o čem je řeč, napřáhla po bratrovi ruku, ale včas ji bez řeči stáhla.

Služky začaly na stůl nosit přesnídávku.

„Obědvat budeme, až se z lesa vrátí pan otec,“ hlásila matička, když přehlédla uspořádání šálků a talířků na stole, kolem kterého společnost přátel seděla.

Pili bílou žitnou kávu a přikusovali koláč.

„Jezte, kolik vám chutná, ale pamatujte, že poměrně brzy budeme obědvat,“ upozornila hosty Andulka.

„Nebuď prostořeká. Ať každý jí, jak mu chutná. Oběd nebude zase tak brzy. Pan otec jel do Stříbce, vlastně do Stříbřece, tak by to bylo správně, ale tak to tady nikdo neřekne. Je tam nějaký polom, nebo co.“

Matička nejedla, ale stále štěbetala a na otázky překotně kladené si většinou sama odpovídala. Jejich valná část směřovala do oblastí, kam hosté neviděli, jako: Co dělá strýc Karel, co Alžběta, která nedoslýchá, a proto zůstala svobodná. K nedoslýchavé Alžbětě dodala komentář: „Ti mužští jsou pařezi, jako by vadilo, že ženská špatně slyší. My jsme měli ve Slověnicích babičku, ta byla hluchá celý život. No a, stalo se někomu něco?“ Z řeči posléze vyplynulo, že zmíněná Alžběta byla skutečně hluchá jako zmíněný pařez nebo jako slověnická babička, což nebylo na škodu ve Slověnicích, v Praze se to však setkalo s překážkami.

„To už jsou borůvky? Přece se na ně chodí až někdy v srpnu,“ řekla Andulka, snad aby odvedla pozornost od nedoslýchavých příbuzných. Pražští příbuzní slíbili přijet, až bude lesní med, který někdo v okolí vytáčel a vždycky sliboval úrodu, ze které obvykle sešlo.

„Je to opravdu zvláštní, borůvky a takhle brzy. Přinesla je Máčková z Obory, někde už rostou, ale kde, to nám neřekla. Naše holky se na ně taky chystaly, jenže nikde v lese nic. Ta bába prošmejdí celý Hradeček a ví o každé prašivce. Říkala, že letos bude hodně brusinek, taky jsem je u ní objednala.“

Pak se Andulka odskočila převléci a místo městské slečinky se vrátil žabec ve vesnické suknici sahající pod kolena a v červenobíle pruhované košili se širokými rukávy, které se daly vyhrnout, aby při práci nepřekážely.

„Jste na vsi, pánové,“ rozhodila ruce s němou žádostí, aby se nedivili nebo aby údiv nedávali najevo.

„Honzíku, měl bys pány ubytovat. Kufry už mají nahoře,“ odklízela matka ze stolu kafáče, jinak ty rozměrné hrnky nebylo možno nazvat.

Z chodby vedly nahoru schody, bytelné, dřevěné a vrzající schody z poctivého dubu, který taky vyrostl někde v okolí.

„Jak vidím, jste z matky celí diví. Na to si zvyknete, je jenom trochu víc řečná, má však dobré srdce. Celý den je tady jenom se služkami, které mají práci a na řeči nemají čas, a se zvířaty si nepopovídá. Tak to odnese ten, kdo jí padne do rukou.“ Honzík se smál a oba hosté s ním, i když ne právě tak srdečně jako on.

Co potřebovali, vše bylo v pokoji. Dvě postele, stůl a skříň. Stolek s umývadlem, džbán s vodou, kterou jistě některá z dívek vyměňovala. Na stole stála petrolejová lampa se širokým stínidlem. Na stolcích, které stály po obou stranách postelí, bylo po lampičce se svíčkou a sirkami. Kdyby někdo musel v noci ven, v cizím prostředí by se na schodech určitě přerazil.

„Až přijedete podruhé, budeme už svítit elektrikou. Začnou nám ji sem zavádět na podzim. Konec starých časů. Lituji toho, ale jenom trochu.“

„Tyhle petrolejové lampy mají něco do sebe,“ řekl Jirotka. „Budou dráty zasekávat do omítky? Jestli ano, tak si užijete.“

„Potáhnou to po zdech. Dům bude plný kudrnatých drátů.“

Záchod nebyl na dvoře, jak se hoši obávali, ale kabinka byla v přízemí a byla dokonce vybavena splachovacím zařízením, které i v Praze nebylo všeobecně zavedeno. Potíž byla jenom v tom, že si každý před použitím musel vlastnoručně přinést vodu, naplnit nádržku nad klozetem a teprve pak zařízení použít. Nebyl tu totiž vodovod. Pokrok se dere na venkov, bohužel s jistými rozpaky, řekli si Pražáci.

„Jestli chcete, nechám vám přinést nočník. To není věc, které by se tady někdo smál.“

„Když si představím, že některá z vašich děvčat sem nese nočník, vstávají mi vlasy na hlavě,“ Jirotka se tvářil vážně.

„To je v pořádku,“ ukončil řeč hostitel a nechal je v pokoji samotné.

Pan revírník přišel dost pozdě. Tak pozdě, že jeho choť uznala za nezbytné porušit ustálený řád a dala hostům najíst. Usoudila, že se stalo něco nemilého, co jejího pana chotě zdrželo, a proto teď, po patřičném přivítání, zasedl k obědu sám.

„Je mi skutečně líto, milí hosté, že jsem s vámi nemohl poobědvat, ale budu k tomu mít jistě častěji příležitost. Nerad si sám máčím vousy v nudlové polévce, ale jak koukám, nikdo druhý se tady touto mužnou ozdobou chlubit nemůže.“

Hosté to vzali jako žert, domácí věděli, že se něco přihodilo, co jim bralo náladu. Nikdy se tak neopozdil, jen jednou v zimě, když ho v lese přepadla bouřka a vichřice zatarasila cestu spadlými stromy. Chlapi pro něj museli s pilami a sekerami. Teď nic podobného nehrozilo. Pan revírník byl ovšem chlap jak hora, nějaká fyzická překážka ho zdržet nemoha. Paní revírníková i její děti se proto dívaly na svého živitele s obavami, kterých si byl vědom.

„Co si budeme povídat. Přijeli jste na dovolenou a vidíte, nebo uvidíte, že ani tenhle venkov není jenom pohoda a idyla.“ Odsunul prázdný talíř a čekal, až mu manželka naloží správnou porci bramborových knedlíků s kusem vepřového plecka a zdatnou dávkou zelí. „Zelí je naše národní spása. Nebýt ho, nevím, jak bychom dopadli. Bavoři smýšlejí podobně, ke stolu bez zelí nesednou. Měli jsme v revíru škodnou.“ Tím jaksi mimochodem naznačil důvod svého zdržení.

„Co ulovila?“ Matčina otázka byla namístě. Když škodná, tak pytlák nebo dravec, který loví zvěř určenou k chovu.

„Tohle byla jiná škodná. U stříbřeckého mostu stálo několik vzácných starých borovic. Celkem čtyři, které si tam páni chránili. Bylo to dřevo, ze kterého se prý dělají hudební nástroje.“ Pan revírník krájel, do úst vkládal, kousal a polykal. Zbytek rodiny a hosté mu viseli na žvýkajících ústech. Pobídnout se ho neodvážil nikdo.

„Už vím,“ ozval se konečně Jan, spisovatel a jediný syn. „Někdo vám to dřevo ukrad.“

„Aby ho mohl ukrást, to není jen tak. Protože z něj něco chtěl mít, musel ho nejdřív porazit, rozřezat a odvézt. Čtyři snad stoleté sosny dají nějakou práci. Ale máš pravdu. Někdo to v noci udělal.“ Odložil vidličku a díval se na dva plátky knedlíků, které na talíři osamoceny ležely a čekaly na svůj osud. „Musela to být fůra jako hrom. Možná že dvě fůry. Taky to nemohl udělat nějaký domkář, nějaký usoplený sedláček, ale parta chlapů. Navíc parta chlapů všeho schopných. Protože je mohl někdo překvapit a s tím museli počítat.“

Po chvíli, kdy se narovnal, jako by dával žaludku příležitost připravit se na závěrečný knedlíkový nápor: „Je tady jedna zvláštní věc. S těmi borovicemi nemusí souviset, ale tu noc se četník Borůvka zranil po pádu z kola. Prý je na tom dost bledě. Četníci, to víte, neřeknou, že se opil, a proto si natlouk. To by samozřejmě řekli o každém jiném, ale o svém kamarádovi tvrdí, že je obětí těch lupičů. Takže se jim ty borovice nakonec hodí.“

„Budeš to mít studené, tatínku.“

Paní revírníková viděla, že se už víc nedoví, protože se pátrá, a když se pátrá, nejsou dosud získané poznatky definitivní.

„To je zvláštní,“ řekl revírníkův syn, který o lesním pychu musel být dost informován. „Něco podobného jste tu asi ještě neměli. Jistě to nebyl nějaký zdejší zloděj. Zdejší zloděj by si vybral potřebnou soušku, rozřezal by ji, to je pravda, pak by ji třeba schoval v křoví a odtahal polena domů, až by byla vhodná chvíle.“

Pan revírník se pohrdavě ušklíbl. „Místní by si nezatěžoval svědomí takovou prkotinou. Když bude potřebovat dřevo na stavbu nebo na topení, stačí říct, po lese je takových stromů, kterých se potřebujeme zbavit, plno.“

„Když dovolíte,“ ozval se Jirotka, který až dosud se zaujetím poslouchal, „krádež je všelidský jev. Má svoje příčiny, které asi budou trvat tak dlouho, jak dlouho bude člověk žít na této planetě.“

Tímto prohlášením, které se zdálo být značně sebevědomé, vzbudil zájem.

„To nám tedy vysvětlete, pane profesore,“ řekl pan revírník s úsměvem, který se mohl jevit jako pohrdavý.

„Ochotně to udělám, za předpokladu shovívavé trpělivosti.“

Když se mu dostalo ujištění, že přítomní jsou ochotni vyslechnout vše, co jim bude ochoten říci, posadil se pohodlně a řekl, že člověk na této planetě žije nespočet tisíců let. Tím samozřejmě vzbudil úsměvný ohlas.

„Neusmívejte se, prosím. Tento poznatek má na dané téma vliv. Protože za ten nespočet tisíců let si našinec osvojil jednání, které nezmizelo proto, že je tu najednou civilizace a zákony. Normální přece bylo, že si bral ze svého životního prostředí všechno, co k životu potřeboval.“

„Pak je tu najednou civilizace, zákony a on, chudák, dostane přes hlavu, za to, co dřív dělal beztrestně.“ Honzík se smál a dostalo se mu přísného pohledu paní matičky.

„I když si děláš legraci, tak to tak je. Alespoň si to myslím. Dokud lidé neznali vlastnictví, tak měli nárok na všechno. A vliv těch statisíců let se nedá zrušit. To je v lidech dál. Sáhnout na cizí majetek je krádež, ale od nějaké doby, která asi nesahá moc dozadu.“

„Nechtěl bych žít v době, kdy se tahle změna jako živá, dosud neustálená skutečnost odehrávala.“

„Polovina národa – uťaté ruce – vypíchané oči. Kruté tresty. Chammurapiho zákony – prakticky současnost – čtyři tisíce let – žádná dlouhá doba.“

„V polidšťování člověka není tisíc let žádná míra,“ řekl k udiveným Kozohorským Jirotka. „Našinec chodí na koncerty, opájí se kulturou a pak, náhle, proti jeho vědomí vystrčí z křoví hlavu předčlověk. Potom se našinec třeba do hloubi duše stydí a volá k nebi: proč jsi to, pane, dopustil. Ale je pozdě. Zákony platí pro všechny, ostuda, celá ulice je na nohou. To všechno ve zvláštním případě, kdy se krádež nestala denním zvykem. Otrlý jedinec si to ovšem takhle nebere. Krade tam, kde to jde. Asi ten, kdo ukradl ty stromy, nebyl žádný vybočený vzdělanec.“

Společnost nad řečeným uvažovala. Pan revírník úvahy ukončil racionálním dotazem, zda paní domu nabídla hostům pivo.

„Vidíš, na to jsem zapomněla. Anča skočila už před hodinou Na Rozcestí, pěna ale jistě spadla.“

„Jestli spadla, naleješ to z vysoka a zase bude. Pánové, to je třeboňské pivo, nejlepší v celých Čechách. Kam se hrabe Plzeň.“ Pozdvihl naplněný půllitr a zavdal si, až se mu kníry pokryly pěnou. Jediný, kdo byl v tu chvíli mírně posmutnělý, byl profesor Jirotka, protože si od své osvícené přednášky sliboval víc vděku, než kolik se mu za ni dostalo.

Tak smělá loupež, doplněná možným násilím na četníkovi, však nedala domácím klidu. Hoši ji ovšem po svém komentovali a pan revírník, muž na pokraji horizontu let, jenom kýval a říkal, že se to musí vyšetřit a viníci dojdou trestu. Stromů je škoda, ale strom je jenom strom. Jestli však někdo opravdu praštil četníka, tak to není jen tak. To je ponížení zákona a zákon, jak jsme právě slyšeli od pana profesora, se ponižovat neradí.

Odpoledne hosté strávili prohlídkou stavení, celého okolí a zvažováním možností, které jim zdejší pobyt nabízel. Nutno říci, že Jirotka, aniž dal co najevo, byl téměř přesvědčen, že tu nebude dlouho. Idylický život pastýřský, to nebylo pro něj. Ve městě, které leželo poblíž, byla sotva nějaká kavárna, a když byla, byla to jistě usoplená místnost s hnědými kroucenými a nepohodlnými židlemi a tomu odpovídajícími zákazníky. Nic ve zlém, bratře Jene Kozohorský, vlastně spisovateli Horský, jak sis zkrátil jméno, které samo o sobě vyvolá bujnou odezvu, jediné, co tu stojí za něco, jsou porce na jídelním stole a pak tvoje sestřička. Promiň, jsem-li příliš upřímný.

Své hodnocení si Jirotka ovšem nechával pro sebe, alespoň prozatím. Pomrkával však po svém druhovi, zda u něj najde podobnou odezvu. Nepozoroval však nic, co by se s jeho zaujetím shodovalo. Prohlédli stáje, kde to páchlo jako ve stájích, sýpku, spočítali vepře a na dvoře nakopávali slepice. Za humny byl udupaný pažit plný slepičinců, jejichž stopy pak na trávě s klením odírali.

„Dávej pozor, do čeho šlapeš,“ vyzýval je postupně hostitel a svoji výzvu doprovázel nějakým odlehčujícím výrazem, podle toho, kdo s klením prohlížel svou obuv. „Za pár dní si zvyknete. Takový je přece běh života. Kachna nedělá nic jiného než chlamst-chlíst. To je lidová charakteristika její životní filozofie.“

„Ještě do toho pleť filozofii,“ odpovídal Jirotka vztekle.

„Patrně žiješ v iluzi, že se Sokrates nepotil, a když už chodil po Athénách bos, že mu nohy nepáchly. Protože říct o tak vznešené postavě světové kultury, že jí smrděly nohy, když šlápla do husího tento, by bylo urážlivé a degradující. Pro mluvčího, samozřejmě. Pro Sokrata ne, protože to byl člověk jako každý jiný. U nás se na dvoře nosí dřeváky.“

Zjistili, že dům pana revírníka Kozohorského a jeho rodiny byl skutečně rozlehlý, postavený tak, že se v něm mohla ubytovat početná návštěva. Stavitelé s tím určitě počítali, že tady bude na návštěvě nejeden host, který přijede na hon nebo jen tak na ozdravný pobyt.

Hoši se neomezili na dům, ale vydali se do jeho okolí. „Mohli bychom vyrážet do města? Co myslíš? Nesetkáme se s nesouhlasem paní matky?“ zkoumal půdu Jirotka.

„Co by proti tomu mohla mít? Jenom si však nedělej iluze, že tam objevíš něco, co není jinde v podobných městech, jak tady v Čechách leží. Samozřejmě že si tam vyjdeme. Však nás matka pošle nakoupit. Alespoň mne určitě. Vy mi pak počkáte u koně,“ smál se, protože si všiml Jirotkova výrazu.

„Nešlo by to místo s koňmi zajet tam na koních?“

„Jestli chceš budit pozornost, tak by to šlo, ale pod sedlo je tu jenom jeden. Místní panny by ovšem zíraly mimořádně přičinlivě. Jaký to jinoch valachem vybavený to naše náměstí tanečním krokem měří? Kůň koblihy trousí a jinoch je s rozvahou počítá.“

„Toho jsme si už všimli, že ty vaše kobyly mají sklon dělat veřejně to, co jiní konají v skrytu.“

„Přírodní národové si nedělají starost s tím, co musí být tak jako tak. Ani zmíněný Sokrates taky nepátral po tom, co si o něm nějaká slečinka myslí. V Athénách se patrně na slečny vůbec nedalo. Tam platil jenom názor mužů, obránců vlasti. Slečna se hodila jenom do poezie, a to ji ještě ozdobili jménem nějaké bohyně.“

Šli po hrázi, na levé straně byl les, veliká plocha kdysi zřejmě vypuštěného rybníka po pravé ruce, v dálce za ní město. Hradby, věže, bašty, kdysi obranná zařízení.

„To všechno je historie, kamarádi, minulost naše a minulost našich předků. Teď je to klidné městečko, vyznávající křesťanskou víru a mající v úctě císařskou moc. Dříve knížecí. Zámek ještě uvidíte, jen trochu trpělivosti. Co říkáte, abychom vešli do lesa a pokusili se najít nějakou houbu.“

„Správně. Člověk byl nejdřív dlouho sběratel, pak lovec a nakonec rolník.“

„Aby posléze skončil jako učitel. Pojďte, nebojte se. Tady se můžete ztratit jenom s největším sebezapřením.“ Honzík rozhrnul křoví a zmizel v lese. Za jeho krajem začínal vysoký les vystlaný měkkým mechem.

„Člověče,“ křičel za vzdalujícím se kamarádem právník, „proč ses vyhnul lesařině? Bylo by logické – jediný syn – ve šlépějích otcových. Převzít úřad – jaká nádhera. Já jako fořt – od hodiny.“

Honzík zvedl nějakou houbu a ukazoval ji. „Tohle tady roste na začátku léta. Sušená v bramboračce docela ujde. I smaženice je z ní dobrá. Proto radím, koukejte pod nohy.“

Koukali pod nohy.

„Můj otec je na houby odborník a svoji odbornost se snažil přenášet i na mne,“ řekl Jirotka. „Myslím, že ne příliš úspěšně. Přesto vím, že nejlépe je sbírat houby za sucha a na svahu severním a severovýchodním. Proč, to nevím. Tady kolem ovšem není žádný svah. Po dešti se v houštinách vyskytují špičky česnekové, pak lišky, hřiby, holubinky a bedly. Tak nevím, co budeme sbírat, když nepršelo.“

„Příteli, myslím, že sebereme to, co najdeme, ženské to přeberou a většinu toho stejně vyhodí.“ Jan měl zkrátka zkušenost. Jenže si nevzali na houby košík, a tak je dávali do kapesníků.

„Andula vám to vypere,“ odpověděl Honzík, když zjistili, že jsou houby nepříjemně špinavé.

„To nám bude tvoje sestra prát i košile?“ s odporem v hlase se tázal Šítek.

„Matka to už zařídí. Jen si nedělej starost. Sestra si musí zvykat, vždyť se za několik let vdá a tohle bude muset umět.“

„Učit se to na mně nemusí,“ odsekl Šítek pohoršeně.

(3)

Šítkovi se něco zdálo, taky byl v nejlepším spánku, když ho něco přimělo posadit se na posteli. V první chvíli nevěděl, kde je. Někdo s ním cloumal. Už se chtěl ohradit, proč ho kdo budí, když je ještě skoro tma, přece musel před chvílí ulehnout, pak však v šeru u své hlavy uviděl Andulčinu tvář. Naléhavě se k němu skláněla a cosi mu šeptala. Jasně. Málem by zapomněl. Určitě. Rozespale sháněl svršky. Měl je všechny na židli. Oblékat se a kamaráda nevzbudit, to snad nebylo možné. Andulka to pochopila, vzala jeho boty a zamířila ke dveřím. I když bylo skoro tma, zejména v Šítkově rozespalé hlavě, pochopil, že má jít za ní a nezdržovat se oblékáním.

Teprve na chodbě se mu rozsvítilo. Přece se spolu domluvili, že se brzy ráno půjdou podívat do lesa na tetřevy. Už sice nebyl čas jejich milostného tokání, ale chodí si tam po pasece jako páni a Andulka je špehuje.

„Nemáte tušení, co je to za krásu takhle brzy po ránu pobýt v lese, když se příroda probouzí.“

Našla ohlas jenom u Svatopluka Šítka. Netušil však, co znamená brzy po ránu. Teď, když už byl na nohou, se nemohl vrátit do postele. Ještě na chodbě jím začala třást zima.

„Takhle oblečený nemůžete jít do lesa. To nemáte svetr?“ slyšel u svého ucha.

Nečekala, až se vzpamatuje, a táhla ho ze schodů. Tam z věšáku vzala nějakou halenu, nebo to snad byl kabát, to v tu chvíli Šítek nerozlišoval, a vnutila mu to. Navlékl si ho na sebe, mohl ho obtočit kolem těla snad dvakrát, byl to kabát pana revírníka, nějaký starý, snad ho nosil, když šel na čekanou.

Venku se k nim přidal pes.

„Buď tiše, Azore, počkej na nás, my přijdeme,“ chlácholilo děvče psa a kolenem mu bránilo, aby s nimi vyšel ze vrátek. „Čekej!“ zvedlo varovně ruku a pes si způsobně sedl na zadek.

„Doufám, že tady bude sedět ještě, až se budeme vracet,“ řekl Šítek polohlasně.

„To sotva.“

Rozhlédli se po domě. Byl ponořený do spánku, který je před probuzením nejpevnější. Ze stájí se chvílemi ozval hluk tamějšího života. Přešlápla kráva, která taky už vstala, snad některý z koní poznal Andulku a dal to nějak najevo.

„Tak a jsme venku. Teď už můžete mluvit nahlas, ale zase ne moc nahlas.“

Proč ne moc nahlas? Šítkovi, kdyby měl říci pravdu, se ani moc mluvit nechtělo. Měl co dělat, aby zabránil zubům v nedůstojném cvakotu. Snad to bylo zimou, snad z nějakých jiných příčin, které teď nebyl s to poznat. Jenže se to nedalo zastřít.

„Vám je zima, co? Celý se třesete. To chce sebou rychleji hýbat a ono to pak brzy přestane.“

Tak se hýbal, rozpažoval a připažoval, rozháněl krev, třel dlaň o dlaň. Šli trávou, která byla jako po dešti, a jeho polobotky nasávaly vodu tak, že v nich měl za chvíli mokro. Na to Andulka nepomyslela a Šítek tuto svízel hrdinně snášel. Před nimi však byl les a tam tráva být neměla. Mech a suché jehličí. Už věděl, že borůvčí na této straně lesa není.

Všiml si, že děvče má na hlavě šátek uvázaný „na babku“, že zlatavý cop, který jí jindy volně visel mezi lopatkami, má asi stočený kolem hlavy.

Po několika stech metrech Andulka zvedla varovně ruku. Přilehli za statnou borovici a děvče se rozhlíželo. Před nimi byl řídký les s lesními žínkami a rusalkami, napadlo ho a zasmál se tomu. Varoval se však vydat nějaký zvuk. Co tam někde viděla?

Slyšel, jak oddechuje, s pootevřenými ústy sledovala stíny lesa. Občas zaslechl nějaký zvuk, který byl hlasem živého tvora. Jenže jakého? Ptáka? Určitě ptáka. Ptáci se chovají nevychovaně, říkal si a opět se mu chtělo smát. Třeba jsme vzbudili sojku a ta po celém lese roztroubí, že se tady tisknu k Andulce a ona si to musí nechat líbit, protože spolu pozorujeme něco, o čem nemám potuchy, že to pozorujeme. Položil dívce ruku na rameno a trochu se k ní přitáhl. Uvědomil si, že ho přestaly zábst ruce a udělalo se mu horko. To je z toho. To je z její přítomnosti. Kdyby si to uvědomila, co si uvědomuji já, hnala by mne, pane, jak by mne hnala!

Odklonil se a větev pod ním zapraskala.

„Pssss,“ upozornila ho netrpělivě, že se nemá hýbat. Vrátil se proto do původní polohy a to mu opět přišlo k smíchu.

„Máte štěstí, že tam žádný není. To bych vám dala, kdybyste ho splašil.“ To byla ovšem řeč z úst do ucha. Jenže on začal kuckat, a proto se musela zeptat, co ho tak rozveselilo.

„Až pak, až budeme z lesa.“

„Možná že jsou na stromě.“

„Vstanem, je tu mokro.“

„Když padne rosa, je mokro všude. Alespoň bude dneska hezky.“ Narovnala se a zrušila nechtěné kouzlo důvěrného dotyku. Zřejmě si uvědomila, že tu došlo k něčemu, s čím nepočítala.

Před jeho nohou vyskočila žába.

„Jedl jste někdy žabí stehýnka?“ zeptala se a nevšimla si, že se s odporem otřásl. „Třeba vám je udělám,“ řekla rozmarně. „Nejlepší jsou na podzim ze skokana hnědého a zeleného. Lidé je chytají na jaře, protože se žáby houfují, podléhají volání přírody. To vás ovšem nezajímá, takovéhle řeči. Nemám pravdu?“ Otočila k němu hlavu a on z nějakého důvodu zalhal. „Stehýnka se stáhnou, osolí, osuší a nechají odležet, pak se dusí na másle se šalotkou, pepřem a muškátem. Problém je, že je jich potřeba moc. Oběd pro šest osob je pro louku pohroma.“

Uvažoval, co na to má říct. Dotýkal se tady člověk člověka a z jednoho proudila do druhého podivná síla. Kouzlo, možná že nějaké tajuplné proudění, které je prouděním matičky Země. Určitě nic tajemného, něco, co je všední a co je, bylo a bude vždycky, protože… Protože to vždycky člověku, alespoň pokud jde o mladého člověka, zamotá hlavu a on neví, co říct na otázku, jestli je ochoten jít kus dál do lesa. Třeba o těch žábách mluvila proto, že chtěla zrušit kouzlo, které musela cítit.

„No tak, nespěte!“ šťouchla do něj loktem.

„Samozřejmě, samozřejmě. Do lesa – samozřejmě – co nejdál – snídaně daleko.“

„Vy jste jako ten náš kluk. Pořád se u něj všechno točí kolem jídla.“ Podívala se na něj zespoda a on se trochu zastyděl, i když ji mohl trochu popíchnout. Nebyla to ona, kdo před chvílí mluvil o jídle?

„Křivda bolí – váš bratr – básník – napájí ho celé hejno múz.“

„Nevím, kdo ho v Praze napájí, ale vy teď dávejte pozor na nohy.“ Vešli do hustého borůvčí. „Víte co? Ještě kousek a dojdeme k pasece, na které stojí posed. Máte chuť si tam sednout a počkat, jestli se tu nezapomněl nějaký srneček?“

Věděla, že se určitě nezapomněl, protože mělo za chvíli svítat, ale to bylo tomuto hostu z Prahy jedno. Alespoň bude mít nohy v suchu. Na tetřevy měl přijet tak ještě v květnu, to se lesem rozléhal hluk jejich milostných návrhů.

Paseka byla rozlehlá, její vzdálený okraj vroubila mlha, která splývala s ustupující tmou. Les kolem byl Andulce přátelský, nenabízel jí žádná tajemství, věděla, co kde je a co kde musí být. Takový je domov, kde má všechno své místo, a to je dobře.

Seděli a tiskli se k sobě. I děvčeti bylo chladno, nedala to však znát. Když si toho Šítek všiml, usoudil podle toho, že i do něj se dala zima, sundal kabát a přehodil ho děvčeti přes ramena. Bránila se, souhlasila však s tím, že se do toho kabátu zabalí oba.

Na mýtinu vyběhl zajíc. Lesní zajíc, pro myslivce nic moc. Oba ho pozorovali zaujatě, jako že jde o reprezentanta paní Přírody. Náhle odskočil a zmizel v houštině. Andulka natáhla krk. Jenže z lesa nic nevyšlo.

„To byl zdejší strašpytel,“ špitla a Šítek se zasmál. Pohoršeně se ohradila. „Snad si nemyslíte, že o nás neví.“

„Mně to nevadí – neděláme nic nepřístojného.“

„Ještě tak, dělat něco nepřístojného. Nepřístojné už je, že tady sedím s vámi.“

Uvažoval o tom, co řekla, a viděl, že i ona o tom přemýšlí.

Aniž si toho všimli, kolem nich se všechno proměnilo. Křik ptačí havěti slyšeli už chvíli, ale zaujati pozorováním přítmí lesa ho nevzali na vědomí. Alespoň pražský host. Teď se však kolem všechno rozbouřilo ptačím hlaholem a pak zase všechno jakoby naráz utichlo.

„Co se to děje? Nový den – příroda vítá slunce – líbezný ptačí zpěv – radost ze života,“ zašeptal právník dojatě.

„Ale kde, co vás nemá! Nastal jim boj o teritoria, jak říká pan otec. Boj o místo a právo na život. Tady jsem a budu ho hájit, volají. Nic jiného než že s ním mají ostatní počítat. To je smůla, co? Idyla nikde, jenom boj o život.“

„Ale, Andulko! Kde je dívčí něha?“ Zůstal u dívčí něhy, nic jiného ho nenapadlo, a udělal dobře.

Zatím se mezi vysokými stromy vystřídala řada barev nového dne. Od sinavě šedozelené přes žlutavou a teď už zlatou, která se drala do lesa s modrošedým zbarvením nebe.

„Ráno v lese. Važte si toho. Teď je tu nejkrásněji. Vidíte ty stříbrné závoje, jak vlají z větví?“ Nadšeně ukazovala na stříbrné terče pavučin, které za chvíli oschnou a zmizí jejich očím.

„A komáři – dosud půlnoc – budu sem chodit ráno,“ řekl odhodlaně, doufal, že mu slíbí svoji účast.

„Musíme jít, u nás doma se už vstává.“

Kdo by věřil, že takový hrubý myslivecký posed, sbitý z neohoblovaných borových krajinek, ze tří stran otevřený a přístupný povětří, může být rajským místem, na které se může po zbytek života vzpomínat. Nebo si to alespoň myslet. Šítek nebyl políbený múzami, byl si tím celkem jist, ale jakási odhodlání v něm klíčila, kterým se nemínil vyhýbat.

Uháněli k domovu, aniž by dbali na důstojnost.

V kuchyni už hospodařila paní matka. Dělala chase snídani a jenom se divila.

„Kde jste se tak po ránu toulali?“ Nechtěla věřit, že host chtěl vidět tetřevy. Že znal jenom vycpaného tetřeva ze školního kabinetu? Stejně nic neviděl.

„Musíte přijet na jaře, to se namlouvají a hrdě se tady nosí, skoro až do sadu zajdou. Zavíráme psy, aby je nehonili.“

U snídaně byl pan revírník zamlklý. Měl před sebou rozprostřenou mapu svého revíru, odkládal na ni kafáč, ze kterého prstem dobýval škraloup smetany, a hudroval, proč mu to tam dává, když ví, že ten „votápek“ nemůže ani vidět. Něco na mapě přeměřoval, na jednotlivé naznačené silnice přikládal tužku, jako by měřil vzdálenosti, a něco si bručel.

„Prosím tě jez, snídaně ti vystydne,“ nabádala ho paní domu. „A ten hrneček sundej z mapy, celou ji ještě pobryndáš.“

„Pracuju a přitom jím,“ zdůraznil jednotlivá slova rozhořčeně. „To jídlo s mou prací souvisí. Navzájem se ovlivňují a ty mi do toho nemluv!“ Poslední slova zazněla hlasitěji, než bylo snad třeba. Paní taky rychle odešla, asi proto, že by jinak musela odpovědět a to se před hostem nehodilo.

U stolu seděl z mladých pánů jenom Šítek, ostatní mládenci byli ještě v posteli.

„Víte, nejde mi to na rozum,“ obrátil se na mladíka teď už mírně revírník. „Ty stromy tady někde musejí být. Uvažujte se mnou. Někdo je rozřezal, ale pochybuji, že je najednou odvezl. Ty klády tady někde leží v okolí, ve stodole pod senem, a čekají, až vyschnou, až se zapomene. Pak si je někdo odveze. Četníci zatím běhají po okrese jako veverky, pátrají na nádražích a ono nic. Uvažujte se mnou. Jestli toho četníka opravdu praštili, proč až u vsi? Rozumíte tomu? V tom případě by tu s našimi borovicemi nebyla žádná souvislost. Četníci ovšem nemohou připustit, že Borůvka dostal do hlavy u první chalupy. To by znamenalo, že mu ji dal někdo ze msty. Jak by se doplížil od mostu až do vsi, a ještě s kolem na zádech, to mi připadá… no, četníci mají svůj rozum, civilní osobě někdy obtížně srozumitelný.“

Šítek pochopil, že se tady pan revírník složitě omlouvá za příliš drsnou odpověď své paní, pak však se zájmem poslouchal jeho další vývody amatérského pátrače.

„Jestli jeli se dřevem na Hlínu, tak jeli semhle.“ Odsunul hrneček a ukázal na mapě. „Tady je rozcestí, sem se jede na Mláku, doleva na Třeboň. Taky to mohli vzít k nějakému sedlákovi rovnou na Novou Hlínu. Když uvážíme, že plně naložený vůz ujede za hodinu tak čtyři kilometry a četníci ho začali hledat, no, řekněme v sedm hodin, mohl už být tak dvacet kilometrů daleko. Koukněte se na mapu, je to kus světa.“

Paní revírníková vešla a nemohla si odpustit výzvu: „Prosím tě jez, budeš to mít studený.“

„Myslíte, že je možné, aby si tu někdo jezdil po okrese s takovým nákladem a nikdo si toho nevšiml? Ani četník, ani ponocný? Vyloučeno. Mohl sice jet po nějakých polních cestách nebo vůbec nikam nejel. Alespoň ne daleko. Vždyť odvezl čtyři pořádné klády a to není maličkost. Jenom co se tam ti chlapi nařezali. To byl výkon, za který my musíme dost zaplatit.“

Díval se na hosta a na zbytek své rodiny. Od té toho moc nečekal, ale od hosta si sliboval pochopení pro logiku svých tvrzení.

„Možná že těch vozů bylo víc. Taková velká borovice je už nějaká kláda. Někdo si toho musel všimnout,“ řekl Šítek bez zakoktání tak, jak pan revírník čekal, že řekne.

„To dřevo je tady někde v revíru,“ plácl revírník dlaní do stolu, až hrnky poskočily.

„Vaše logika – můj obdiv – hádanka rozřešena.“

„Jo, houby rozřešena.“ Revírník chvíli uvažoval nad způsobem mluvy svého hosta, pak však pokračoval: „Vlezte někomu do stodoly a nic nenajděte. Víte, jaká by to byla ostuda? Ještě po létech by se o tom mluvilo a dotyčný by byl na koni. A třeba by s tím šel i k soudu. To jsme tady už měli. Milej pane, něco jinýho je chytit zloděje za ruku a něco jinýho je prohledávat cizí stodolu. S tím budou mít četníci ještě plno práce.“

„Kdo tedy praštil Borůvku?“ zeptala se paní revírníková.

„To neví ani ten praštěnej Borůvka. Ví jen, že ho bolí za krkem. To ostatní jsou dohady.“ Pan revírník spokojeně zapíjel krajíc chleba pečený v jeho peci a mazaný máslem, které mělo počinek v jeho chlévě. Pak si spokojeně utřel knír, a než vstal od stolu, dodal: „Tak je to. Ať se kluk věnuje hostům.“

„Já se jim věnovat nemám?“ zeptala se Andulka koketně.

„Ty máš práci, na zábavu nemáš čas.“

„Tak to u nás chodí. Postavení ženy ve světě mužů. Prý je to někde jinak. Nevíte kde?“

Mezitím přišli oba ospalci a na oko se durdili, proč je nikdo nevzbudil, že zase zaspali jedno ráno. Horlivě se sháněli po nějaké práci, která měla spočívat v nákupech, to je v cestě do města, nebo v něčem podobném, co by hosty mohlo zajímat. Pak se však usadili před domem na kryté verandě a zaháněli nudu. Právník vypravoval, jak čekal na tetřevy a jak bylo v ranním lese krásně, což vyvolalo smích u jeho kolegy filologa. Druhý kamarád, píšící a mírně publikující pod jménem Horský, byl na rozdíl od filologa filozof. To bylo skutečně s podivem, alespoň to vzbuzovalo údiv obou jeho přátel, jak se povedlo, aby jablko spadlo tak daleko od stromu. Filozof pronikající do zlomků starověkých myslitelů usedá na posed na nedaleké mýtině a láme si hlavu třeba s Aristotelem.

„S Aristotelem si hlavu lámat nemusím, s tím si už užili mnozí přede mnou. Ale máte pravdu, na tom posedu se krásně přemýšlí. Jenom kdyby těch komárů ubylo, když už jich nemůže nebýt.“

„Tvoje múzy – hojné návštěvy – budu se rozhlížet – doufám, že tam opět po ránu usednu.“

„S múzami jsou a nejsou potíže. Plno lidí je toho názoru, že je to zbytečná práce. Český národ nepotřebuje české spisovatele, vždyť jsou tu spisovatelé píšící německy a každý tady německy umí.“

„Prosím tě, tohle je už překonaná záležitost. Tenhle zpozdilý názor už dneska nikdo nezastává. To může jen nějaký zdejší pupečník obecný, který si přes pupek nevidí na ty spodní tělesné partie, hlásat takové zhovadilosti.“

„Jen aby ses, Jirko, nemýlil.“

„Tak se nestyď a ukaž nám něco ze svého posledního literárního snažení,“ řekl Jirotka blahosklonně.

Literát učeň, jak si s oblibou říkal, odešel do domu a vrátil se se sešitem, ve kterém listoval, aby po chvíli vzhlédl a dal se do čtení:

„Po kraji lesa bloumám líně,

motýl mi sedl na rukáv,

snad že se opil vůní trav.

Jak to zní divně, nepřípadně,

když něco chceš a nevíš co.

Něco tě nutí, volá, drásá,

nevyslovená asi krása.

Víš o ní, že je, nevíš kde.

Snad někde v trávě, někde v hlíně.“

Přátelé seděli a mlčeli. Oba byli zjevně překvapeni. Hledali v paměti, ke kterému vzoru by tuto poetickou notu přirovnali. Jako odborník se cítil být Jirotka, ale nic kloudného ho nenapadlo.

„Ilka Troská se zahanbeně červená. Asi to ale nebude všechno, že ne? Ještě tam něco chybí. Někam s tou básničkou přece míříš.“

„Máš pravdu. Je to jenom torzo. Zatím si nevím rady. Něco bych chtěl říct, ale co? A hlavně proč? K čemu to bude? Nechci, samozřejmě, pohnout balvanem národní lhostejnosti, to už dělali mnozí přede mnou, a dělali to dobře, Neruda například. Někdo tady vzpomínal profesora Vrchlického. Národ není třeba budit, je třeba jenom nakopnout tu vrstvu vrtichvostů, kteří přisluhují cizí věci. Ale to je nad mé síly.“

„To je nad jeho síly!“ zvolal Jirotka pateticky. „V tom případě by měl dělat jenom to, na co stačí. Nemám pravdu, pane kolego?“ obrátil se na svého přítele právníka.

„Dělat jenom to, na co stačí?“ Z tónu i z pohledu, který upíral na svého druha, bylo předem znát, co odpoví. „Dávat si úkoly, na které stačím? Je-li to přijaté východisko – veškeré snažení marné – nic nedokážeš – jen sedět na zadku – poslušně sloužit – jinak marnost – básník? Veršíky smolit – do památníků – to nejvýš. Jediné řešení – úkoly nad síly.“ Nadechl se, jako by potřebovat nabrat sílu. „Nedosáhneš cíle – alespoň ne hned – příště však ovoce úspěšně očešeš.“

„Ha, ha, úspěšně očešeš. Dej se na sadařství, jak ti tu kamarád radí. Ještě měl říct, zda máš dát přednost hruškám před jablky.“

Kamarád básník se na své druhy zmateně díval. Byl od nich o rok níž, jeho studium mělo po prázdninách vstoupit do poslední fáze. Protože to byl generační druh, přikládal jejich názorům jenom omezený význam.

„Jirotko, tys mne překvapil,“ vyhrkl konečně. „Jsi tady snad tak trochu odborník.“

„Proč snad a proč trochu? Úspěšně složená státní zkouška je snad doklad, že tady mezi lesní zvěří, stromy a travinami, vynechal jsem pavouky a užovky, které nemiluji, jsem jediný povolaný pronášet soudy na dané téma.“

„O to přece nejde. Každý, kdo básničky čte, je povolaný se k nim vyjadřovat.“ Bylo vidět, jak se Šítkovi rozlévá temná červeň po krku za límec košile. „Honza si poradí – bez nás určitě. Horší je – co jsme už řekli – potřebuje náš národ básníky? Otázka dávno vyřešená – pořád vylézá na světlo. Možná že tady, v tomhle lese, slyšet nebylo všechno, co o tom mužové národa řekli. Ty neopakuj jejich řeči, jdi dál svou cestou.“

„Ale kam? Jak a proč?“ špitl spisovatel, překvapený závažností promluvy, kterou nečekal.

„A to si říkáš spisovatel? Když nevíš proč, tak toho nech. Piš, třeba nesmysly. Psaním se naučíš psát. Proč? Na to ti nikdo neodpoví. Sám na to musíš přijít, i když na druhé straně, lepší je to asi nevědět.“ Jirotka zavrtěl nechápavě hlavou. „Proč píše básník? Aby holky byly povolnější. Aby k němu v ulici, kde bydlí, trafikant uctivě vzhlížel, když si k němu jde pro cigára. Ale slyšel jsem, může to být i pravda, v jednom z čísel Květů, nalistuj a najdeš, tuším, že Hálek nebo kdo napsal, že se takovému bardovi v duši něco děje, když se mu podaří naskládat slova do správného pořadí, co stojí za to. Ale to už asi víš.“

„Správně – je vidět – něco jen ve škole pochytil – lidi čtou a řeknou – jedeme spolu na jednom voze. Ty nosíš boty, které oni ušili, oni čtou tvoji básničku.“

„Jenže já mám z jejich bot užitek nesporně trvalejší.“

„To už tak chodí, kamaráde. Šítek má zas jednou pravdu, čemuž se divím.“

„Neptej se, kdo má větší užitek nebo víc pravdy. Piš, piš, piš a pak uvidíš.“

„Vesnický básník je básník idylický a vesnická idyla je mimo čas. Je věčná, proto i básník této orientace má naději na dlouhý život. Lidem bude pořád to vesnické mámení chybět. Alespoň těm ve městech, kteří vyšli z vesnice, a to dneska jsou prakticky všichni. Toho si važ.“

„Asi budete mít pravdu. Nemáte potuchy, jak je tady u nás krásně. To se nedá vyčíst ani z té nejlepší básničky,“ řekl Jan Kozohorský, kamarády zvaný Horská koza. „Měli byste tu být delší dobu. Každé roční období je krásné. Jen mu člověk musí otevřít duši. Pak je i drsná zima povzbuzující. Věřte nevěřte, krásu můžete hledat kolem sebe a nenajdete ji, dokud jí neotevřete srdce.“

„Chápu,“ řekl budoucí profesor. „Chce nám říci, že ta vychvalovaná krása musí být nejdříve v tobě, kamaráde. Dost zvláštní, nemyslíš? Jinak ji tady mezi rybníky hledáš marně.“

„Přátelé, objevit ji v sobě je stav nejvýš žádoucí. Sestoupit k ní. Mimoděk jsem na to přišel. Jsem toho mocen? Sestoupit někam, kam není vidět, kam dosáhne jenom má nezveřejněná paměť? Sestoupit někam, kde člověk jenom tuší to kolotání životodárných sil. Tak nějak to asi je, kamarádi. Chodím po kraji lesa a bloumám.“

„Líně,“ prohodil jaksi mimoděk Jirotka.

„A vzpomínky, nebo to jsou jenom nechtěné úlomky myšlenek, skáčou kolem mne. Po nich pak vždycky zůstane smutek. Všechno, co bylo, není, všechno, co bude, jednou pomine.“

Dívali se na něj udiveně a nebyli s to něco říct, jen Jirotku napadlo, že nějak blbnou, takové řeči, po chvíli se ozval: „Básník melancholik. A to je mu teprve… Kolik je ti vlastně let? Dvacet tři? Mluvíš, jako bys měl život za sebou. Člověče, seber se! Víš, kolik je na světě krásnejch holek? Tady v okolí je jich jistě plno. Osedlej oře a vyraz do boje s přírodou. Příroda v tobě si to žádá.“

„Dvojsmyslné poznámky – ubližovat netřeba – nahlédnout do hlubin nitra – nejeden básník to udělal, a co bylo? Konec básníka. Nahlédneš a poznáš – mluvit o tom už netřeba. Mluví ti, co neviděli.“

„Počkej, kamaráde, teď jsi řekl něco, co nestačím tak naráz domyslet. Musím si na to nechat čas, myšlenka přijde a odejde a zůstane po ní prázdno, jenom smutek, protože jí člověk neporozuměl, i když měl.“

„My jsme skutečně svérázný spolek myslitelů. Tady jeden právník nahlédl do soudních spisů a vidí, představte si, náhle prohlédne, vidí, kde je hlubina lidskosti. Ó, jak snadno se najde. Osudy člověka se odvíjejí od banálních, všedních, prostých základů. Peníze, chtíč, nevymahatelné dluhy.“

„Čeština má několik odporných slov, kterými pojmenovává nečisté skutky. Chtíč patří mezi ně. Nikdo by mne nepřiměl, abych ho závazně použil.“

Šítek zvedl hlavu zatíženou intelektuálními podněty a zeptal se: „Neshání nás někdo?“

Aniž si toho všimli, odešli hoši ze dvora, měli za sebou zahradu a mířili k trati, která míjela revírníkovo stavení ve vzdálenosti několika set metrů. Na jedné straně byla silnice, na druhé straně vedla železniční trať. Takže revírník byl obklíčen civilizací. Copak silnice! Ta tu byla odjakživa. Co lidé kdy touto krajinou chodili, chodili po této silnici. Ale trať? Té tady lesem prorazili cestu dělníci sehnaní z celého mocnářství před několika málo léty. Dodejme, že k lítosti všech, kdo žili na samotě U Petra a Pavla. Civilizace, to je hluk, už jsme to někde řekli. Ještě štěstí, že železná obluda rachotila kolem jenom několikrát denně a že vítězné fanfáry triumfujícího pokroku tlumil val stromů a křoví.

„Polož ucho na ten železný pás. Uslyšíš svět. Fakt. Tohle železo dneska obepíná celý civilizovaný svět. Udělej to a uslyšíš, jak zvoní dálky.“ Jirotka se nutil do romantické polohy. Možná že to říkal z přesvědčení.

Smáli se mu. „Dálky zvučí – romantika průkopníků – objevitelů – když tu nedávno tuto trať položili, proseděl tady Honzík jistě nejedno půldne. Kolem něj se hnal a páchl pokrok. Uhelný kouř se mu zdál být zdrojem neklidu. Dušička od té doby nemá pokoj.“

Vystoupili na koleje, které se táhly na dvě strany dalekého světa.

„Poslouchejte, někdo křičí.“

Chlapci se rozhlíželi. Když někdo v lese křičí, potřebuje pomoc. Byl to dívčí křik. Stáli a čekali.

„To je naše Anča. Volá na nás.“ Honza ukazoval na cestu, po které přišli. Tam na ně skutečně mávalo děvče a to jednoznačně znamenalo, že se mají vrátit domů.

„Něco se stalo?“ volal jí Jirotka vzrušeně v ústrety.

„Nic se nestalo,“ dýchalo děvče rozčíleně. „Utíkám za vámi, vy nic, jak berani. Máte jít k obědu.“

(4)

Obě služky měly u Kozohorských plné ruce práce. Kdo ví, jak to na takové lesovně vypadá, musí dát tomuto názoru za pravdu. Jenže teď už bylo po denním shonu, slunce se chystalo zapadnout a Andulka vyzvala obě děvečky, aby si s ní sedly na lavici, která se na dvoře opírala o stěnu stavení.

Měkké večerní světlo všechno kolem objímalo, zvuky mírného života ve stáji i na dvoře nenápadně lidem vstupovaly do vědomí a do duše se vkrádal pocit jistoty, mající svůj zdroj v pořádku. Byl to bezstarostný čas, kdy člověka nemůže nic překvapit. Iluze, která trvá sice chvilku, ale duši naplní po okraj. A duše tím pocitem pak dlouho žije a dychtivě se k němu vrací.

„A zpíváme. Kdo začne?“

„Lore, Lore, Lore, Lore, schön sind die Mâdchen von siebzehn, achtzehn Jahr…“ nasadila Růžena vysokým hlasem.

„Počkej, Gudrun, ne tak hlasitě. Já sice souhlasím, že jsme nejhezčí holky v okolí, ale nemusíme hned plašit zvěř. Mírně a potichu.“ Anča věděla, že Gudrun by byla vynikající zpěvačka na vesnické tancovačce, ale tady by asi popudila domácí paní i její hosty. Hned nasadila, že se okolo Třeboně pasou koně.

„Já jsem tady zatím koně pást neviděl,“ řekl Jirotka, kterého zpěv vylákal z domu.

„Tak se přijďte podívat, až Mikoláš vyžene koně ze stáje.“ Tam byli dva tažní valaši a jeden, kterého zapřahali do bryčky.

K jedné písničce dali další a bylo slyšet, že se paní revírníková v kuchyni přidala. Proto se přestali ostýchat i hoši, a tak tady byl najednou celý pěvecký sbor. Strefovat se do druhého hlasu se sice příliš nedařilo, ale Šítkův pokus došel příznivého ohlasu.

„Dejte taky možnost Růženě,“ ozvalo se z kuchyně. „Už nebyla dlouho doma a jistě se jí stýská.“

Dívka však odmítla. Musela by zpívat sama a to se jí nechtělo.

„Vždyť my známe plno německých písniček,“ řekl Honzík. „Viďte, kluci.“

„Jenže ty zase nezná Růžena. Copak chodila do pražských hospod?“

„Heilige Nacht, die stille Nacht…“ spustila Andulka a všichni se přidali s neuvědoměnou nadějí, že příští stille Nacht bude nocí naděje a pokory.

„No, no, nepřehánějte to. Ještě mne tu rozbrečíte,“ vyklonila se paní revírníková z okna kuchyně.

Mikuláš to představení sledoval se smíchem, ale nepřidal se. Z rozmaru rodičů byl obdařen tímto patriarchálním jménem, staral se o koně a dělal všechny práce, na které děvčata nestačila. Anka byla z Kojákovic, vesnice hodný kus cesty za Opatovickým rybníkem. Chtěla-li se podívat na rodiče, byla to výprava na celý den. Šla do služby proto, že doma bylo plno dětí, a nejen že chtěla uvolnit místo u stolu, ale chtěla-li se jednou vdát, což brala jako samozřejmost, musela si nejdřív ušetřit na výbavu. Na věno ne, na to nemyslela, ale kdo ví, naděje tu vždycky je, a kdo by byl proti tomu snít pod peřinou o takové možnosti? Měla přece štěstí, že u pánů byla v rodině slečinka, proto neměla nouzi o odložené svršky, za které jí paní nesrážela z platu, jako to dělaly jiné spořivé paničky. Všechno, co vydělala, mohla Anka nechat ve svém dřevěném kufru mezi modlitebními knížkami.

V Ančině kufru byla prostěradla, pruhované povlaky peřin a polštářů, nedělní šaty určené do kostela, hrnce a příbory, prostě všechno, co mladá žena potřebuje v domácnosti. To v kufru s každou zlatkou přibývalo a ožívalo v Ančině fantazii. Jenom neměla jistotu, kterému zboží má dát přednost, zda ručníkům lněným nebo bavlněným, protože v časopisech, které odebírala slečna Andulka, byly takové obrázky, že uváděly Anku ve zmatek. Byla rozhodnutá zabránit tomu, aby si její budoucí muž utíral ruce do roztrhané staré košile, ale jako slušný člověk do čistého ručníku. Večer se vždy před spaním probírala svými poklady a viděla všechno, co se jednou, až pánbu dá, promění ve skutek. Taky přibližně odhadovala, kdy se musí začít ohlížet po mládencích, kteří by přicházeli v úvahu jako rozmnožovatelé jejího skromného bohatství.

Soumrak tiše padal na krajinu a v mládeži, která vykazovala všechny znaky dospělosti, budil touhu rozpřáhnout se a dosáhnout až někam, kam dosáhnout nelze, kam to však člověka nutí neustále se napřahovat. O této záhadě přemýšlel jenom Honzík, snad proto, že jeho duše byla touto potřebou rozpínavosti výrazně obdařena. Ostatní však více či méně tušili, že tu něco takového je, co se dá ovšem velice snadno zrušit, co však rušit je jenom k jejich škodě.

Druhé ze služebných děvčat byla Němka, přišla z nějaké vesnice až odněkud od Krumlova.

„Proč šla ta holka sloužit do české rodiny, když mohla v Krumlově nebo jinde najít rodinu německou? Tady se trápí s češtinou a ještě k tomu v takové dálce od domova.“ To byla celkem dobře myšlená a také naivní otázka Jirotkova.

„Divíš se zbytečně. Copak sis nevšiml, že je tu všude kolem plno německých občanů? Že je naše mocnářství plné rozmanitých národností? Od nás, Čechů, se samozřejmě chce, abychom mluvili nebo alespoň rozuměli německy. Proč by proto neměli Němci umět česky?“

„Je Gudrun Němka?“

„Němka jako poleno. Rakousko-uherská Němka. Našinec Rakušáky od Němců nerozezná. Zeptej se jí na to, možná že sama neví, co je zač.“

„Podle řeči má blízko k Bavorsku. Šumavské pomezí, kde jsou časy našich chodských rebelů.“

„Chodové byli rebelové? Vidíš, já jsem dosud myslel, že to byli strážci hranic. A ty z nich uděláš revolucionáře.“

Honza zvaný Horský se teď spolu s Jirotkou, téměř profesorem, vzdálili od zpívajících dívek, kterým nesměle přizvukoval pouze právník Šítek.

„Zdejším krajem přece chodil Josef Kajetán Tyl. Zanášel tady do vašich hlav vědomí české svébytnosti. Nebo ne?“

„To máš pravdu. Jenže to bude už téměř padesát let − a co zůstalo v paměti za tu dobu? Musela by se jeho návštěva trvale připomínat. Člověk je tvor nevděčný, na buditele ochotně zapomene.“

„Můj děda ho má v paměti,“ ozvalo se za nimi. Mikuláš se opíral o druhou stranu pažení, které rozdělovalo dvůr, aby koně nemohli na zahradu. „Možná že to bylo jediné divadlo, které viděl, proto na ně do smrti nezapomene.“

„Tys, Mikuláši, byl někdy v divadle?“ zeptal se Honza.

„Kde bych k tomu asi přišel?“

„V Třeboni je přece známé knížecí divadlo, až v Praze se o něm mluví,“ pochlubil se Jirotka svou informovaností.

Mikuláš se jenom zasmál, neříkal nic, Jirotka se měl dovtípit.

„Neřekl jsi mi, proč se Gudrun vydala na tak dalekou pouť za službou, když ji mohla najít poblíž své vesnice,“ odvrátil se Jirotka od kočího, mírně dotčen jeho úsměvem, který pokládal za úsměšek.

„Ta určitě nemusela chodit sloužit. Její otec je rolník a má snad jenom jednoho bratra nebo sestru?“ obrátil se Honzík na Mikuláše.

„Mladší sestru. A tatík má festovní živnost. To říkala sama.“

„Tak proč šla sloužit sem do Třeboně? Může přece dělat doma a nemít problémy s češtinou,“ divil se Jirotka.

„To jsou mi Pražáci, nevědí, jak to v Čechách chodí,“ smál se Mikuláš a moc nescházelo, aby Jirotku přiměl k rozhodné výzvě, ať se stará o své věci a neplete se do řeči, do které mu nic není. Naštěstí se ovládl a nechal mluvit Honzíka.

„Její pantáta prošel za mlada kus světa s armádou císaře pána, takže leccos viděl a taky pochopil, že naučit se česky je v tomhle česko-německém prostředí určitě výhoda. No a druhý důvod vězí v tom, že pro dívku, která myslí trochu dál než na kravský ocas, je důležité naučit se městským způsobům. Všimni si, že u stolu musejí naše holky jíst příborem a že nejedí někde stranou. Myslíš, že u nich na vsi se jí jinak než lžící? Matka je honí, až to není hezké. Říká, že se jim to jednou hodí, až budou cepovat svoje děti. Kde by to taková vesnická holka jinde pochytila? Proto taky chodí do služby. Mnohá určitě.“

„Chápu,“ podíval se Jirotka na Mikuláše, který odvrátil nezúčastněně hlavu. „Tenhle svět se rychle proměňuje, vesnice se musí městu přizpůsobovat. Do měst se valí zemědělští dělníci, hledají tam práci, která se zdá být lehčí, než je práce na poli. Ve srovnání s tou zdejší je snad lépe placená, ale dává nám před oči plno otazníků.“

„Jakých otazníků? Můžete mi to říct? Co když budu taky chtít do města?“ otočil teď hlavu Mikuláš a dělal dojem, že otázku myslí vážně.

„Jo, to je otázka, na kterou sotva odpovím. Moc lidí je tam na jednom místě, lidí z hlediska městských poměrů špatně placených, jsou potíže se zdravotní péčí, všechno je to jinak než tady na venkově. Tady má člověk svého pána, tam ho ani nezná. Nepřál bych si to, i když, kdo ví? Pracovat deset hodin, kolik tady děláte?“

„Tady to nikdo nepočítá,“ řekl Mikuláš. „Jestli padnu na pána nelidu, tak potěšpánbu.“

Chvíli tiše uvažovali. Z lavic k nim doléhal hluk družného veselí.

„Holky se tam baví a my tady vedeme státnické řeči, takže mi je už jasné, proč šla Gudrun sloužit do české rodiny. Kdo to s panem otcem dohadoval, když je z takové dálky?“

„Nějaký jeho přítel ze Zlaté Koruny. Její otec byl srozuměn, že Gudrun nebude naší rodinou nijak protežována a její němčina omezována. Budeš dělat jako my, rozumět budeš muset.“

„Co to znamená, že její němčina nebude omezována? Když se má naučit česky, nebude moci mluvit německy. Takhle jste to mysleli?“

Jirotka se vrátil k ostatním a nechal Honzíka stát s Mikulášem. Postavil se před dívky jako dirigent a mlčky poslouchal jejích zpěv. Andulka i Anča zpívaly tiše, jakoby pokorně, Šítek se snažil, aby ho nebylo příliš slyšet. Hlasitě zpívala jenom Gudrun. V jejím projevu bylo něco zvláštního, čemu Jirotka nerozuměl. Takhle zpívali jeho kolegové, když na sebe chtěli upozornit. Nebo proto, že v nich bylo něco z jejich minulých dob, co se dralo ven, něco z časů, kdy kolem ohňů sedal celý kmen a snil o slavné budoucnosti? Koho by chtěla Gudrun upoutat, a přivolat tak svoji žádoucí budoucnost? Jirotko, Jirotko, už zase střílíš vedle.

Když zmlkli, zeptal se: „Proč ti, Gudrun, neříkají tak, jak se jmenuješ, ale překřtili tě na Růženu? Není to divné?“

„Mně to taky trochu divné, ale teď už si zvykla.“

„To bylo tak,“ vysvětlovala Andulka. „U nás je tohle jméno značně nezvyklé. Myslím taky, že v češtině nemá žádný protějšek. Je to zkrátka cizí jméno, které se nedá počeštit. Ance můžu říkat Aničko, ale jak to mám udělat s Gudrun? Gudrunečko? To by mi asi dala do nosu. Protože k nám přišla 13. března, v kalendáři byla Růžena, začali jsme jí říkat Růženo. Snad ses neurazila, nebo urazila? Měla jsi to říct hned. Teď, když jsme si už zvykli… ale jestli chceš, tak ti budeme říkat jenom Gudrun.“

Mlčeli, bylo vidět, že se nechtěně dotkli citlivého místa.

„Stalo se ti někdy, známe se už dobře, nemusíš nic skrývat, stalo se ti, že jsi chtěla utéct domů? Že jsi toho tady měla dost? Nemyslím práce, na tu jsi zvyklá, ale nás, toho všeho tady, jsi přece mezi Čechy a ti jsou trochu jiní, trochu se lišíme od tvých krajanů.“

„Nemyslím, Honzo, že je vhodné takhle mluvit,“ ozvalo se z okna.

„Ale proč?“ řekla Gudrun. „Občas mi bylo smutno. Máma, táta, všichni naši, co dělá moje kráva a králíci. Brečela do peřin, ale ráno všechno pryč.“

„Taky není snadné odtud prchnout. Na nádraží daleko, pak dvakrát vlakem, vlastně třikrát, pak pěšky. Jak to máš daleko z Krumlova?“ ptal se Hozík se smíchem.

„Pěšky skoro půl dne. Ne půl dne, ale hodně.“

„Doma by tě čekal výprask od táty,“ smál se teď Honzík spolu s ostatními. Gudrun souhlasně kývala hlavou.

„To by byl cajmrsk. Náš táta, rána sem, rána tam. Ale už jsem tu ráda.“

„Ještě si tu najde ženicha a zůstane tu.“ Jirotka chtěl udělat vtip, netušil však, že se dotkl bolestného místa. Později mu to Honza vysvětlil. Mikuláš se s paní revírníkovou radil, konečně to dělali všichni, že se paní domu svěřovali se svými osobními starostmi, jestli by neměl s Gudrun… Však víte, panímámo… Myslím, že bude v lese Na Kříži volný domek pro lesního dělníka, pan revírník to říkal, že s ním pro někoho počítá, kdyby si mne Gudrun vzala, nevadí mi, že jí často nerozumím, mohla by být dobrou ženou. Proto se ptám, jestli jí to mám naznačit.

Paní revírníková mu to rozmlouvala. Ne proto, že Gudrun byla Němka, to určitě ne. Snad věděla o něco víc o záměrech pana revírníka. Věděla však něco o rodině své služky. Její otec by ji nedal čeledínovi a Gudrun nebyla dcera, která by neposlechla hlavu rodiny. A tak, aniž se o tom mluvilo, paní revírníková už vyhledávala nástupkyni za tuhle pracovní sílu. Děvče samo na to občas s lítostí myslelo, že tenhle v podstatě bezstarostný život, musí skončit.

Jestli byla Anča štíhlá a šlachovitá, s trochu plochým, ne nezajímavým obličejem, ve kterém plavaly šedomodré oči, byla Gudrun podsaditá s náběhem na kulatost. Anča byla světlovlasá, Gudrun černovlasá. A měla černé oči.

„Sedíme svorně – řeč a zpěv – pohoda. Potíže s domluvou? Vy nejdřív česky – potom hned německy. Jak jí však můžete rozumět? První půlku slova polkne, druhou překroutí. Německy umím – nerozumím nic.“

Domácí se smáli.

„Já jsem se taky divil, jakou ta holka mluví řečí. Když jsem byl v Mnichově, musel jsem mít s sebou člověka, který mluvil spisovnou němčinou. Dělal mi překladatele. Nerozuměl jsem ničemu.“

„To je, Jiří, v Německu přece normální. Když se chce Němec z jednoho koutu země domluvit s Němcem z druhé strany, musejí si to napsat,“ smála se v okně paní revírníková. „Velká země, moc kmenů, které žily v izolaci. Asi. Nevím jistě, ale důvod jiný nevidím.“

„To se nám, Čechům, nestane.“

„Takhle, jak mluví Gudrun, se mluví na Krumlovsku a nikdo se tomu nediví,“ uzavřela filologickou debatu paní revírníková a hnala služky na kutě.

„Je dost pozdě a pan revírník není ještě doma. Je to divné a nikdo se nediví,“ divil se Šítek.

„Myslíš na ty borovice? Já bych si jimi nelámal hlavu, není to naše starost.“ Jirotka zakopl o dřevák, který některá ze služek nechala přede dveřmi.

Vešli do kuchyně spoře osvětlené petrolejovou lampou. Otázka, proč tu ještě není elektrické světlo, když se v Třeboni už elektrikou svítí, je sice napadla, ale odpovědět si museli sami. Protože všechno má svůj začátek a konec, a jsou-li u Petra a Pavla, jsou na konci Třeboně. Takže co? Předvoj civilizace je zřejmě telefon a ten tu už natažený je. A venku stojí nějaké sloupy, zatím bez drátů.

Zdejší svět se před nimi otevíral a vzápětí přivíral. Z šera vystupoval kuchyňský nábytek a útočily na ně kuchyňské pachy. Přes den to byla pohoda, teď svíravý neklid.

V kuchyni s nimi byla Andulka.

„Nepůjdete taky spát?“ Rozplétala si tmavě žlutý cop, který jí přes den věznil šátek na temenu hlavy. Všimla si jejich pohledů a zastyděla se. Česat si vlasy před cizími lidmi bylo asi příliš intimní, a proto nevhodné jednání. Před nimi určitě nežádoucí. Ale už se stalo. Pohodila hlavou a zeptala se, jestli si něco nepřejí.

„Člověče, vždyť my tady překážíme,“ zašeptal Jirotka, když šli nahoru po vrzavých schodech.

„Nemáme nic na práci – buď si ji najdeme – nebo domů. Můj názor.“

„No jo, ale jakou práci?“

Nahoře byla řada místností. Za jedněmi dveřmi bylo slyšet, jak se děvčata smějí. O dvoje dveře dál bydlel Mikuláš, který odešel nahoru už před chvílí. Světnička dvou mládenců byla až na konci chodby. Honzík byl ještě někde dole.

„Je tu hezky, ale je tu nuda,“ svlékal si Jirotka košili, když si nalil vodu do plechového umývadla.

„Jedině, podívat se po těch borovicích.“

„Máš rozum? Víš, cos to řek´? Chodit pěšky po kraji. Koně nám přece nepůjčí, a kdyby půjčili, co my s koněm? Neznáš to tu, neznáš lidi a ještě se tu ztratíš a přiděláš jim práci s hledáním. Vymysli něco lepšího.“ Moc tomu mytí nedal. Vodu slil do džberu a rozhodl se ji vynést. Do jedné ruky vzal svíčku, do druhé džber, který služky zapomněly vyprázdnit, a dupal po chodbě, teď už ztichlé.

Anča s Gudrun si už přetáhly peřiny přes hlavu a asi se tiše modlily před spaním. Anča tentokrát nekontrolovala obsah své truhličky. Ta, zamčená, ležela pod postelí. Nesouviselo to s tím, že s ní Gudrun sdílela jednu světnici nebo že by měla důvod jí nevěřit. Kdyby se jí někdo zeptal, proč to začala dělat, uvedl by ji do rozpaků. Gudrun pro ni byla kamarádka, jenže dočasná, přechodná. Z jiného, vzdáleného světa. A tady v kufru byl její budoucí život. Něco, co jednou bude, a s tím se má svěřovat? Tak… Jistota je jistota. Klíč na šňůrce a šňůrka na krku.

(5)

Počasí se i druhý den ráno jevilo být příznivé, na žádoucí prázdninové úrovni. To říkali oba Pražáci, domácí by nebyli proti tomu, kdyby trochu sprchlo. Měli pro to důvody, které nebyly pro hosty zajímavé, proto se po nich nepídili.

Po snídani se mládenci, správné by bylo říci pánové, rozhodli, že se vydají na průzkum krajiny. Tak své rozhodnutí vysvětlili. Vyžádali si s sebou něco k jídlu, protože se do oběda rozhodně nevrátí, krajíce vzal Honza do rance, kterým zatížil svá ramena, a šli.

U vrat se Pražáci s údivem zastavili. Z kůlny tlačila Andulka bicykl. Nevěřili svým očím. Byl to zjevně dámský bicykl, černě smaltovaný, na nosiči za sedlem měl připoutaný proutěný koš. Důkaz, že odvážná dívka jede nakoupit.

„Proč se divíte? Tady na tomto zařízení sice jezdí jenom porodní babička, ale já jsem průkopník pokroku.“

Měla na sobě širokou sukni po kotníky, barvy cover-coat, jak zněl oficiální název tohoto sportovního ošacení, bílou blůzu upjatou u krku, s rukávy, které měly vyztužené manžety. Od krku jí téměř do pasu visela kravata.

„Kdybych na hlavě neměla námořnický klobouček, drbny by mne pomluvily. Takhle si mne všimnou jenom psi, proto musím s sebou vozit prut.“

„Odvážná dívka – pokrok má své oběti – četnými pády se jezdec zocelí,“ řekl Šítek s obdivem.

„Pan revírník také jezdí po lese na bicyklu?“ zajímal se Jirotka.

„Proboha! Umíš si představit, jak pan otec s vystrčeným břichem vyhlíží lesní škůdce? Kdyby na to některý hajný sedl, otec by ho s křikem vyhnal z lesa.“

„Zajímavý pohled,“ Šítek sledoval kymácející se Andulčinu postavu, která na silnici nabírala rychlost, a bylo vidět míhající se nohy a oblinu jejího zadečku.

„Raději pojďme. Vrátí se zdravá, pokud se jí sukně nezaplete do převodu. Nám může trvat cesta dvě hodiny. Je to několik kilometrů a vy, jak na vás koukám, nejste žádní zdatní jonáci.“

„Dáváš nám tím najevo, že Čechové už dávno jonáci nejsou, a protože my jsme Čechové, abych se držel archaického výroku, musíme být nutně padavky. Dokážeme ti, že se mýlíš.“ Jirotka mluvil za svého druha právníka, přesvědčen, že co Pražák, to junák.

Protože spisovatel-učedník proti tomu nic nenamítal, vyrazil hned klidným pochodovým tempem a Jirotkovi bránil v zrychlení pohybu. „Zatím nemáme k běhu důvod. Až nás bude honit divoká svině, prosím, nebudu nic namítat.“

Tím samozřejmě vzbudil zájem, o který však moudře nedbal.

„Tahle silnice vede do Chlumu, nejdřív však do Majdaleny, což je vesnice před Chlumem. Tak daleko však nepůjdeme. Včas odbočíme k řece, která teče nalevo od silnice.“

Otázka, jež následovala, se samozřejmě týkala názvu, který se jevil mít zdroj u biblické Maří Magdaleny. Tady se Jan ukázal být zcela nepoučený.

„Jak může někdo, kdo tady žije, nevědět tak důležitou věc, která musí vzrušit každého turistu? Neříkej, že tady turisti nechodí a domácí že to nezajímá. Studente, píši vám nedostatečnou. Do zítřka si vědomosti doplňte a přihlaste se k opravě.“

Silnice vybavená mírnými zatáčkami, sem tam nějakým povozem a čepicí smeknutou z hlavy. Podél cesty stromy, vysoké, košaté, nesporně staré, a nad tím slunce a všude kolem ptačí zpěv.

„Ti zdejší lidé si, jak vidím, váží vzdělanců,“ usoudil Jirotka, když je už třetí vozka pozdravil první.

„Tobě vzdělanost přímo kouká z tváře – přiměřená hrdost je na místě – soudím, že Honzu asi znají – tatík je tu někdo – zdraví pana revírníka – Honza ho na silnici zastupuje – vidím, že úspěšně.“

K odbočce, na kterou Honza předem upozorňoval, šli dost dlouho. Na oba mudrce bylo šest sedm kilometrů poměrně dost.

„Teď si sednu, už se ani nehnu.“ Jirotka neskrýval stopy mírné únavy.

„Jestli toho máš opravdu dost, necháme tě tady, a až se vrátíme domů, zajede pro tebe Mikoláš. Pokud ne, tak žádné sezení. Zazpíváme si do pochodu a hned nám to půjde líp.“

„Prosím tě, vlastenecké písně znějí v místní doubravě? Myslíš to vážně? Co by tomu řekla zvěř a případní její lovci? To se raději překonám, sáhnu na dno svých sil a dokážu, že nejsem žádná baba.“

Zabočili na lesní cestu, kde nebyl žádný dub, na což Honza neupozornil, a po několika desítkách metrů přišli k řece.

„Hoši, tohle je Nová řeka. Umělé stavební dílo, pýcha našich předků rybníkářů, kanál, který má význam pro zdejší rybniční soustavu. V šestnáctém století je vybudoval Jakub Krčín. Tady půjdeme krajinou, která je typická pro můj domov. Je to navíc skutečný ptačí ráj. Kdybyste byli znalci, jásali byste.“

Jenže hosté znalci nebyli. Kolem řeky vedla stezka, všelijak se kroutila, stejně jako se kroutila řeka, místy byla hrbolatá, děravá, snad po minulých deštích, které vymlely hlínu, snad to bylo dílo vodních myší, které tady musely být v hojném počtu. Honzík mluvil o ondatrách. Kdyby prý šli potichu, jistě by nejednu zahlédli. Museli se vyhýbat křoví, které místy sahalo až nad cestu.

„S údivem pozoruji, jak je vám jedno, že jste v srdci přírody. Tady všechno kypí životem, který není ponížen trpkým zápasem, pomluvami a sveřepou nenávistí, jak ji známe z lidského společenství.“ Honzík chtěl přenést díl svého nadšení na své druhy.

„Andulka – hodná dívka – zasvětila mne do jednoho tajemství – člověk zbaven iluze – všude kolem jen boj o život – ptačí zpěv – žádná chvála Hospodina – to jen trapná iluze šířená neodpovědnými básníky – jenom boj – možná jenom zápas – o kořist – tedy o život. Nepomlouvají se – jen se perou. My po svém, beze zpěvu – zato vydatněji – nemám pravdu?“

„Tvůj advokátský realismus mne míchá, kamaráde. Copak člověku nenecháš trošičku iluze? Slyším, jak tu něco cvrdliká, a představuji si slavíka, jak zve ku lásce slavici. Proč to mám vidět tak, že třeba svému sokovi vyhrožuje? Já jsem ochoten, bez ohledu na bolest nohou, která mne právě přechází, vidět svět z té lepší stránky. Jdeme přírodou, která má sice daleko k tomu, co se nazývá panenskou, to by tu nebyly vyspravené břehy, voda by tekla, kudy by chtěla, náš pochod by byl obtížnější, ale lokám čistý vzduch, nezakouřený civilizací a zpěv ptačí beru jako oslavu života. To proto, že cítím potřebu ho oslavit. Protože za život je třeba, bohužel, bojovat. Nejeden básník, zdejšího nevyjímám, mé pocity vyjádřil nebo vyjádří jistě plynně, bez koktání, kterému se já nevyhnu.“

„Jako téměř vždy má kolega pravdu,“ řekl Šítek bez zarážek. Jako by si svůj ústup od pravidla uvědomil, pokračoval: „Souhlasím – brát svět z té lepší stránky – jenže nebrat tu horší na vědomí – jistá chyba – příští omyly se hrnou.“

„Kamaráde, jaké příští omyly? Jdeme lesem, je po levé straně, napravo za řekou louky, jaké příští omyly? Takhle může mluvit pedantský hnidopich, zkostnatělý filozof, který uvízl u Aristotela a dál se nemůže hnout. Dýchá prach ze starých, červy a plísní prolezlých foliantů a čistý vzduch mu dusí plíce.“

„Tak dost, přátelé, ještě se mi tu poperete. Já vás vyzkouším, jestli poznáte ptáka po zpěvu.“

„Honzíku, příteli a příznivče. Já poznám jenom kosa a vrabce. Holuba taky. Kamarád Šítek na tom bude podobně. Pokud jsou na Vinohradech sýkorky, bude znát ještě sýkorku. Možná že právě koňadru. Přesto tvé osvětové práci nehodláme bránit.“

Tak šli, Honzík je upozorňoval na jednotlivé zvuky ptačí říše a oni věřili, že to, co říká, je svatá pravda. Jednu chvíli se zastavil a zavětřil. Nasával hlasitě vzduch nosem a pak řekl, že tu před nimi šla liška.

„Věřím všemu, co mi s jistotou zjevuješ, ale že bys mohl nahradit vašeho psa, to si ze mne neutahuj.“ Jirotka rázně vyrazil dopředu. „Pojď, Sváťo, tahá nás za nohu. Ještě pozná, že tu šel hajný a měl k svačině chleba s cibulí.“

Šítek se smál, vyrazil za ním a oba nedbali, že se Honzík dušuje, že si z nich neutahuje, že oni by taky viděli z přírody víc, kdyby místo nezřízené panské nadřazenosti přiznali, že mají v přírodě jenom svoje místo, které je tak přechodné a pomíjivé, jako je místo červenky, která jim to právě připomíná.

Ti dva, před ním na dva kroky, odpovídali se smíchem, protože to vše brali jako nezávaznou zábavu, která jim má ukrátit chvíli na cestě někam, kde nikdy nebyli a kam se patrně již nikdy nevrátí.

V tomto úseku cesty museli jít pomalu. Pěšina se chvílemi zužovala, zvětšily se díry a bylo třeba dávat pozor na nohy. Křoví po levé ruce jim bránilo v cestě.

„Jdeme panenskou přírodou, kamarádi. Slyšíte? Tady hnízdí nespočetné druhy ptactva. Tohle byla červenka,“ informoval je Honzík ve snaze je trochu zaujmout na něco, na co byl sám pyšný.

„Tos říkal už před chvílí. Panenská příroda – k smíchu. Příroda spíš zanedbaná. Němci by tady vydláždili chodník, uhrabali pěšiny, z břehu by se voda nikdy nevylila. Pak by do takové přírody vodili v neděli odpoledne děti. My si tady akorát umažeme boty a okopeme jejich špičky.“

„Nepřeháněj to, profesore Jirotko. Ještě kousek cesty a budeme u mostu. Tam dostaneš najíst a pak se ti jistě vrátí společensky únosná nálada.“

Řeka nebyla příliš široká, na její kalné hladině plavalo listí spadané z nedalekých olší. Divoké kachny se hostů mírně strachovaly, patrně proto, aby jim udělaly radost, rychle veslovaly po proudu nebo se zvedly a obloukem zamířily na louku.

„Němci mají nezřízený smysl pro pořádek a organizaci. A taky na sebe berou odpovědnost za jeho dodržení. Německé pojetí pořádku, vlastně řádu, vychází z glorifikace jejich národních mýtů, které je nadřazují nad jiné národy. Pak pohrdají národy, které tuhle pedanterii odmítají. Pár našinců toto podceňování nevydrželo a byly tu Rukopisy. Krásná poezie o časech naší národní mladosti.“

„To vás, Honzo, učili ve škole?“ zeptal se ironicky Šítek.

Jirotka připojil otázku: „Jak se potom mohou snést Němci s Čechy v jedné vesnici? Třeba u vás v Třeboni? Jak je to v Praze, to víme. U vás by se snad museli pořád jenom prát, a jak jsme viděli, neperou se.“

„Český opilec – německý opilec – svinčík a řev na náměstí – rozdíl žádný.“

„V čem tedy vidíš rozdíl, kamaráde, milý náš patriote?“

„V historické velikosti národa. Ta mu dodá sebevědomí.“

„Historická velikost? To je, že vedli války? Loupili, znásilňovali, vraždili, tomu říkáš velikost národa? Jo, kdyby válčili za nějaké svaté ideály, jako třeba Francouzi v minulém století, ale dobývat cizí země, rozšiřovat své území, to nevím.“

„Chováme se jako ty sýkorky – boj o teritoria – jenom prostředky – lidštější – krutější.“

„Kamarádi,“ řekl Jirotka, „vždyť my jsme na tom byli za Žižky stejně. Taky jsme loupili, vypalovali kostely, znásilňovali ženské v půlce Evropy. A mluvíme o tom jako o velké době našeho národa. Tady se Němcům směle vyrovnáme. Taky se nás všichni, kterým teď pokorně klečíme u nohou, báli.“

„To je jenom ta vnější stránka věci. Šlo přece o hodně. Na to nezapomínej. Husiti zvedli prapor, který čeká, že se ho národ zase chopí.“

„O tom se u nás nahlas nemluví. Císař pán nám vysvětlí, jak to bylo. A církev svatá římskokatolická. Honzíku, Honzíku. Velikost národa asi není v mohutnosti svalstva, v řinčivé zbroji. Jenže v čem tedy je?“

„V čem tedy, Svatopluku? V pokoře? Taky ne?“

„To je blbost. V pokoře vůči těm, kteří tě berou na hůl? V přesvědčení, že jsme lepší a až přijde čas, že to dokážeme? To je taky k smíchu. Snad na to přijdeme někdy v příštím století.“

Za těchto málo povzbudivých úvah přišli k vesnickému stavení, které se náhle vylouplo z hradby křoví. Byl to přízemní dům, kde zřejmě žil hospodář s rodinou, kteří na sebe vzali dobrovolně úděl poustevníků. To naznačil svou poznámkou Jirotka, který nevěděl, že takových samot je tady na Třeboňsku plno.

„Normální rolník, kamaráde. Vzadu má chlév a stodolu, na dvoře hnůj. Asi taky chodí do lesa na práci. Jako básník bych tu klidně žil. Samozřejmě že by mne musel někdo živit.“

„Nejspíš nějaká múza Apolenka. Jak se to tu jmenuje?“

„Leština. Žije tady nějaký Jíra. Strašnej morous. Kdyby vylez, nedávejte se s ním do řeči.“

„Proč ne? Nikdo mu přece nechce ublížit.“

„Poznání domorodců – národopisné studie – člověk se odlišuje řečí a mravem – naznač mu – chceme se seznámit.“

Nebylo třeba nic naznačovat. Dveře stavení se otevřely a „strašnej morous“ vylezl na světlo. Hlavu, patrně štětinatou, krylo něco, co mohlo být kdysi klobouk, tvář měl hospodář šedivou několik dní neholeným vousem. To už pánové poznali, že se zdejší mužský lid holí jenom občas. Šedivá kazajka, hnědé cajkové kalhoty od pasu dolů visely jako dva pytle. Dřeváky. Celkem všední typ, který na hosty neudělal žádný dojem. Za pohled stály jenom oči a výraz tváře. Zdejší Jíra vypadal na zuřivce.

„Co tady děláte? Koukejte vypadnout!“ Zavelel a odhalil chrup, který byl zcela ve shodě s ostatními zveřejněnými znaky osobnosti svého majitele.

Básník-učeň se otočil, aby splnil výzvu pána domu, ale oba Pražáci zůstali stát, ochotni čelit předpokládanému útoku.

„Neslyšeli jste?“ zahřměl Jíra.

„Samozřejmě že slyšeli. Řvete tak, že je to slyšet až na silnici do Chlumu. Tam se teď vozkové ptají, co se to kde děje. Vnášíte do jejich pokojné mysli zmatek a to není dobře. Pokud se týče nás, stojíme na veřejné cestě, která tu je proto, aby lidé měli kudy chodit. Proto nám nemáte co poroučet.“ Klid, s jakým tyto zřejmě nesrozumitelné věty Jirotka říkal, mohly Jíru jenom popudit a taky se tak stalo.

„Nevotvírej si na mne hubu! Stojíš na soukromým pozemku, je to můj pozemek, vemu rozporku a uvidíš, jak poletíš!“

Jirotka nevěděl, co je to rozporka, která v ruce běsnícího majitele usedlosti ho má přimět k ústupu z dosažené mety. Dojít až sem bylo spojeno s jistou nezvyklou námahou a oni teď mají přidat do kroku a prchat odtud.

Oba Pražáci byli ochotni se vzdálit, když to majiteli tak leželo na srdci, jenže neurvalost výzvy je nutila k odporu. Honzík čekal nejhorší, tahal oba hochy za rukáv, aby poslechli a situaci nezhoršovali.

„Tady ten člověk nám vyhrožuje a podle příslušných paragrafů překračuje zákon. Tady doktor Šítek ti to vysvětlí,“ bránil se Honzíkově ruce Jirotka a dovolával se Šítka. „Nejlepší by bylo, kdyby někoho z nás praštil, jak hrozí. To by pak prosoudil chalupu.“

„Nemusí praštit – stačí hrozby.“

Tu řeč běsnící hospodář samozřejmě slyšel, také byla pronášena přiměřeně hlasitě. Proto se omezil jenom na nadávky.

„Jakže se jmenuje? Jíra? Jíro, Jíro, žerty stranou. Ještě chvilku pokračujte a pak si spolu u soudu užijeme.“

Jíra si užít nechtěl. Vycházel z přesvědčení, že nadávky nejsou trestné, trestné je jenom napadení, ať sekyrou, klackem, nebo něčím podobným, jak bylo v kraji zvykem. Nadává se přece všude a kdekomu. Nejčastěji ovšem tomu, kdo právě není na doslech. Stál uprostřed cesty a zásoboval záda ustupujících rušitelů svého klidu drsnými výrazy.

„Žluč mám až v krku – taková krásná příroda a tohle – chlap tu žije – žádný vliv na něj – kontrast – drsná skutečnost – člověk prohrává.“

„Tady u mostu si sedneme a pojíme.“

Udělali, jak Honzík řekl.

„Támhle jsou pařezy po těch poražených borovicích. Pojďme si tam sednout.“ Vstali a šli, bylo to skutečně blízko. Bylo vidět, že Jíra pořád stojí na cestě a kouká po nich nevraživě. Jirotka však neměl na jídlo chuť. Vstal a šel se projít na most. Byl to solidní kamenný most, jaké v tomto kraji obvykle vzdorují velké vodě. Plival do kalné vody a sledoval, jak se jeho pozdrav nese kdoví kam.

Rozhlížel se po okolí a pak zvolal:

„Hele, blíží se rameno zákona. Jako na zavolanou. Svěříme se mu?“

Byla to doba, kdy stříbřecký četník projížděl svoji trasu od vsi ke vsi, rozhlížel se a vyhledával přestupníky zákona.

„Nech toho,“ prosil Honzík, „Jíra je soused, sice trochu z ruky, ale náš člověk.“

„Mně se něco stane! Takovou patriarchální omezenost bych nečekal. Náš člověk! Co když náš člověk ukradl ty sosny? Jenom náš člověk to mohl udělat. Tak proč je tatík hledá, když to nemohl být nikdo jiný než nějaký náš člověk? To ho pak potrestají naši lidé, nějací místní hajní zloděje přivážou ke stromu a dají mu řemenem do těla? To mi vysvětli!“

Honzík seděl s krajícem v ruce a koukal před sebe. Tvářil se, jako by na něm ležela tíha kdovíjaké odpovědnosti.

Četník byl ještě daleko. Namáhavě šlapal na bicyklu, odlišného od toho, na kterém jela Andulka. Jíra zřejmě věděl, že se tu v tuhle dobu četník objeví, proto zmizel v chalupě.

„Ten chlap věděl, že tu četník pojede – chtěl nás dostat pryč – primitivní uvažování.“

„Takhle blízko u cesty porazili ti zloději ony čtyři borovice. Stály tady dávno předtím, než se lupiči narodili. Každý rok lezli chlapi do korun a trhali šišky, ještě než se stačily vysemenit.“

„Honzo, ty jsi zdejší. Nenapadne tě, že je to divné? Porazit a rozřezat strom, přitom se musí nadělat plno hluku. A chalupa toho idiota je pár metrů odtud. Jak to že nic neslyšel? V trávě jsou ještě teď vytlačené koleje. Pes přece musel jít po stopě. Kočí jistě šel vedle vozu. Na to nemusí přijít nějaký student z Prahy, aby ty kmeny našel. Nemyslíš?“

„To se mi nechce věřit,“ řekl Šítek skepticky.

„Co se ti nechce věřit?“ zeptal se Honza. To však už četník vyšlapal na most, který se trochu zvedal nad silnici. Kohoutí pera, vyjadřující sílu a odvahu četnického sboru, mu schlíple visela z přilby.

Honza ho hlasitě pozdravil jako starého známého.

„A hele, študent je doma na vagace.“ Sestoupil z kola a zahleděl se na Honzovy kamarády. „Kdo je tohle, mladíku?“

Honza oba kolegy obřadně představil a četník jim podal ruku.

Po řečech, které se obvykle při podobné příležitosti vedou a které nemají vlastně žádný určitý smysl, pouze dávají najevo dobrou vůli a přiměřenou radost ze setkání člověka s člověkem, se Jirotka osmělil. „Mohu se na něco zeptat?“ Když se mu od četníka dostalo ujištění, že může, rozhlédl se po svých kamarádech a řekl:

„Víte, něco mi nejde do hlavy. Někdo tady porazí čtyři velké stromy, rozřeže je a odveze. Přitom nadělá plno hluku. Támhle, prakticky na dosah, bydlí lidé. Všechno museli slyšet. To nic neviděli?“

Četník pokýval hlavou. Pak sundal přilbu a prsty silnými jako roubíky si prohrábl nakrátko ostříhané vlasy.

„Máte pravdu, mladý pane. Slyšeli, samozřejmě, že je to vzbudilo. Jenže jak se setmí, Jíra zavře a zabední dveře a nevystrčí nos. Kdybyste volal o pomoc, nedovoláte se. Párkrát ho totiž někdo zmlátil, skoro ho připravili o život. Vyhrožují mu, že když bude slídit a mluvit o tom, co uvidí a do čeho mu nic není, že mu zapálí chalupu. Takže Jíru musíme vynechat.“

Hoši koukali jako opaření. Pak jim četník obřadně podal ruku a jel dál za svými povinnostmi.

„Tak slibně se nám to jevilo,“ povzdechl si Jirotka.

„Nemyslíš, že kdyby to bylo tak jednoduché, že by to našeho pana otce nenapadlo?“

„Vyřešit to musí někdo domácí. Copak my vidíme do těch zdejších propletenců? Kdo, a hlavně proč tady zastrašuje Jíru? Aby mohl nerušeně krást v lese? To nebude jenom v lese. Taky ve vodě. Pytlák, co krade ryby. Možné je všechno. Nevím, co jiného by se tady v lese dalo páchat. Už mne to nebaví, pojďme domů.“

Šítek nabádal, aby se dali po silnici ve směru Stará Hlína, kde podle mapy měla být řada rybníků, ale Jirotka měl všeho dost.

„Přišli bychom tak akorát k večeři.“ Což byl pádný argument.

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)