Požehnaný rok

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2004 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by unknown and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-152-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-153-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-154-7 (PDF na CD)

Miroslav Jandovský

Požehnaný rok

první díl volného cyklu

Třeboň – můj kraj

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

1.

„Nezakotvenost člověka v existenční materiální sféře vzbuzuje obavy a pochybnosti.“

Díval jsem se na Muncia, tak jsme mu říkali v důvěře, že se tak skutečně jmenuje, a přehazoval si v hlavě výrazy: nezakotvenost, existenční materiální sféra. Nebo říkal něco jiného a já si teď lámu hlavu něčím, co jsem si špatně vyložil? Stejně mi však šla hlava kolem.

„Obavy z budoucnosti a pochybnosti o hodnověrnosti dotyčného, protože člověk je většinou hodnocen a měřen podle toho, co má, podle jistot, které mu jeho majetek poskytuje. To, jaký je, jeho lidská kvalita, by mohlo i za jistých okolností prosakovat do toho, co má. Rozumíte? Jenže jsou lidé, kteří jsou skutečně lidsky hodnotní, a přitom nemají nic, žijí ze dne na den.“

Chtělo se mi dotyčného Muncia upozornit, že řád, ze kterého zběhl, a kdo ví, jestli odněkud zběhl, dával na první místo zakotvenost nikoli v hmotné pozemskosti, což asi byla ta jeho materiální sféra, ale v nadzemských luzích, kde se obcuje s anděly a jim podobnými. Mrzká pozemskost by mu měla být cizí. Jenže kdo ví, co je tenhle Muncius vlastně zač. Své vrchnostenské bližní, panské úředníky, pomlouval, kde se dalo a kde právě nebyla třetí osoba.

„Přitom většina toho, co může zajistit jakous takous budoucnost v uvedeném slova smyslu,“ pokračoval a nelámal si hlavu tím, co si myslíme, pochyboval asi, že vůbec myslíme, a mluvil jen tak sám k sobě, aby nevyšel ze cviku, „je tak jen dočasné a sporné. Máš něco víc peněz než soused, a cítíš se proto nad něj povznesen? Přitom stačí, aby přišla bouřka, stavení ti shoří a k čemu bude všechno tvoje včerejší vychloubání? Stačí, aby přišla nemoc, a zase totéž. Honil ses, štval ses, a co z toho? Tak buď rád, že jsi rád, že máš střechu nad hlavou, na stole občas kus žvance, a nemysli dopředu. Stačí, když budeš myslet na to, kam dohlédneš. Dál za tebe kouká pánbu.“

Rozhlédl jsem se kolem sebe, jak mi radil. Bylo tu třeboňské náměstí, které mi v tu chvíli připomínalo otevřenou hubu obstarožního třeboňského konšela. Samá díra. Od minulého požáru, který strávil přes padesát domů, mnohé díry na východní straně byly už zaplněny, mnohé se, díky přičinlivosti majitelů domů, zaplňovaly, další se k zaplnění chystaly. Zedníci, i když je upláceli, nestačili tomu náporu. Člověk nestihne všechno tak, jak by si přál. Psal se teprve rok l725.

Jaké to naše pohořelé město je? Prosím, jsem střízlivý a kladu si takové otázky. Jaké by mělo být? Jaká je Maruška Třísková, se kterou jsme si jako děti hráli? Jaký je Bejša, jaký je pan purkmistr? Vidíte, už to zakecávám a vedle mne se Muncius snaží mi dokázat, že jsem, no, však uslyšíte, až se proberu. Stydím se odpovědět si podle pravdy.

Vypravuje se, jak naše ženské nadávaly přes hradby cizákům, když město oblehli. Házely po nich sprostá slova a taky hovnince, které po ulicích posbíraly. Vypravuje se, že ti skopčáci, ti parchanti z Pasova, strašně zuřili a bušili do nás jako do koní. Vypravuje se. Jenže ti, co pamatovali, pak pomřeli na mor. Skoro všichni, a přece se nezapomnělo. Paměť nějak zůstala, jen pamětníci ne. Třeboňáci se otřepali a znovu vstali z mrtvých.

Třeboňáci jsou pašáci. Kradou, smilní, chlastají, rouhají se Bohu, ale taky se chodí modlit do polí, když dlouho neprší. Obětují a pomohou člověku, který je v nouzi. Jen se podívejte na ty hráze, na rybníky. To nepostavili žádní pohádkoví obři, ale takoví vodřihosti, kteří se mnou chodí pít. Nic moc, ale co po nich zbylo, to je a bude vidět.

„Příteli,“ řekl jsem měkce a přesedl si, protože mne kláda, na které jsme seděli, tlačila do zadku. Takového materiálu tu bylo kolem plno. Hlavně dřevo, protože je u nás levné. Kamení, jak víte, není tady moc, a proto je drahé. Tak jsem Munciovi řekl:

„Každá doba a každý stav mají svůj slovník. Jinak poslal svého bližního do háje latinský, vlastně římský Ciceron, jinak slovutný mistr pražského učení, když mu opalovali chodidla. Jinak to vyslovil krčmář od Bílého beránka, když mne včera večer vyhazoval. Jinak to řeknu já, když slyším, jak se hříšně vyjadřuješ o věcech naší společné víry. Věřím totiž, že to nějak s naší vírou souvisí, i když zatím nevím jak.“

Podíval jsem se na něj, neviděl jsem nějaké znepokojení. Přehlédl i to, že má zlehčující zmínka o mistru Janovi byla vlastně kacířský výrok. Proto jsem pokračoval:

„Jak to je, když je někdo lidsky hodnotný? Podle jakých měřítek jsi určil moji hodnotu? Podle peněz, které jsou v mé kapse, podle polí, která budu nebo nebudu sklízet, podle dětí, které zplodím, alespoň doufám, podle toho, jak daleko od oltáře je moje lavice? Nebo snad podle úřadu, který budu zastávat?“

Všechny tyto otázky jsem nerozvážně položil a nebyl si jist, zda se za ně nemám mírně stydět. Muncius byl suchořit a brkohryz v knížecích službách a já syn poctivého živnostníka. Kdo ví, odkud přišel, nebylo mu ještě třicet let, stejně jako mně, na místní se však pořád vytahoval. V panských službách je každý trouba pánem. V zámeckém archivu opisoval lejstra a v hlavě se mu proto hromadily výrazy, které do večera nestačil zapomenout. Mluvil a mně bylo jasné, že věřil, že mu nikdo z nás nerozumí. Bedrna, který seděl vedle mne, byl rychtářův posel, město mu za tyto služby něco platilo, proto to byla úřední osoba. Osoba pouze podřízená, která s rychtářem bdí nad tím, samozřejmě jenom v prostoru svého postavení, aby osoby odsouzené k trestu, k pokutě nebo do vězení neunikly spravedlnosti. Od rychtáře nic podobného, co říkal Muncius, slyšet nemohl, proto se tyto řeči nedotkly jeho duše. Já, Tomáš Šlupka, samozřejmě taky nejsem nic moc, jenom syn pekaře Šlupky, syn, který se nepovedl, proto zdědí jenom něco peněz, a tedy hodný mírného opovržení. Přesto jsem si, řeknete, že neprávem, myslel, že tady na kládě sedí dva místní vzdělanci. Samozřejmě že jsem si, jak to bývá, značně stranil, ale Třeboň vždy vzdělanci oplývala. Tak proč bych mezi ně nemohl patřit i já?

„Kecá vám to, kecá,“ řekl zmíněný Bedrna. To bylo vše, čím do debaty přispěl. Potvrdil mé výše zmíněné stanovisko k jeho osobě.

„Odkud víš, že Ciceron někoho poslal do háje?“ zeptal se Muncius nedůvěřivě. Oprávněně vycházel z toho, že pekařův syn by tak měl ještě poznat švába a neplést si ho se střevlíkem.

Pohrdavě jsem se uchechtl. Pravda, Marcia jsem si vymyslel, protože jsem věděl, že mne nemůže nachytat. Kdyby mne byli jezuiti nevyhodili z konventu, byl bych tady váženým vzdělancem. Takhle jsem jenom vzdělancem podle svého přesvědčení.

„Koukej, kam šlapeš!“ křikl jsem. To jsme se už zvedli a šli domů. Já s Munciem, Bedrna zůstal sedět. Mé zvolání přišlo ovšem pozdě a Muncius pilně svolával zlé mocnosti na prasata a jejich majitele. Na našem náměstí prasata volně pobíhala, proč by také nepobíhala, a když už pobíhala, celkem bezstarostně trousila své výkaly, kde se dalo.

Postižený se rozběhl a jedno z prasat se chystal nakopnout, bez ohledu na to, zda bylo původcem jeho potíží.

„Necháš to prase?“ ozvalo se ječivě z blízkého průjezdu. Nechal to prase, jen si bedlivě prohlédl majitelku onoho výhružného hlasu. Snad si myslel, že se jeho pohledu lekne.

„Ta baba tu svini hlídá. Chtělo by to zajít sem v noci a prase praštit.“

Takový je Muncius. Řeči, pohledy a nakonec trapná výzva mířená někam do ztracena.

„Na noc si to jistě zavírá do mázhauzu,“ smál jsem se.

„Řekni doma otci, ať s tím radní něco dělají, nebo napíšu stížnost vrchnosti.“ Prohluboval svůj sveřepý výraz, a když se ujistil, že se svými škorněmi nic nenadělá, odkráčel branou k zámku. Tam měl poblíž archivu místnůstku, ve které mu bylo v zimě zima, protože místnůstka neměla kamna. Bylo to provizorium, které se vyznačovalo urputnou setrvalostí.

Domů jsem to měl pár kroků. Náš dům, nedávným požárem nepoškozený, stojí na náměstí proti radnici. Co máme dnes k večeři? Odpověď je prostá, splést se lze, jenom když zapomenu, co jsme měli včera. Naše ženské jsou totiž zcela bez fantazie. Buď jsou u nás na večerním stole šťouchané brambory s mlékem, nebo mléko s chlebem. Hádat proto nestálo za námahu, pokud obrátit pozornost tímto směrem nějakou námahu připouští.

„To je dost, že jdeš, nezdaro jeden. Vem svíčku a jdi s Barčou do sklepa pro mléko.“ Ani jsem to nemusel poslouchat. Věděl jsem, že se matka takto ozve, sotva mne uvidí. Každý den se tahle výzva opakovala. Já nesl svíčku proto, aby Bára nezapálila dům, tohle riziko Třeboňáky trvale a oprávněně strašilo a matka se mu snažila předejít, no a s námi šla moje mladší sestra, ta tam byla proto, abych Báře nesahal za košili. Taky moudré opatření, které nic nepředstíralo. Ve sklepě byla k lecčemus neobyčejná příležitost, zvlášť když průvan zhasil světlo. To se občas stalo, i když jsem o to právě nestál. Po takovém náhlém promnutí obou těch blažených polokoulí ztrácela večeře na své fádnosti a nabývala na výživnosti.

K jídlu nás bylo tolik, že jsme se najednou ke stolu nevešli a museli jsme jíst na pokračování. Naše rodina jsou tři kluci a tři holky, žena staršího bratra Josefa a dědice Johana, zatím bezdětná. Samozřejmě otec s matkou. Staří rodiče už zemřeli, oba před léty na nějakou černou nemoc. Do rodiny patřili dva tovaryši, tři učedníci a čtyři děvečky. Uznejte, že nás tolik být muselo nejen pro mohutnou plodivou sílu pana otce, které u nás ve městě nikdo nepřikládal nějaký zvláštní význam, ale proto, že pod vlivem nebeských okolností jsme byli jediné pekařství uvnitř městských bran. Upéct chleba pro, já nevím kolik, ale určitě sto domácností, to je nějakého mísení, válení, pečení, přenášení a prodávání. Prodávala matka se dvěma staršími dcerami.

No a zapomněl bych na Bejšu, který topil v peci. Nikdo dobře neví, kde se u nás tenhle nemluva vzal. Už tu snad je sto let. Abych nepřeháněl, tak hodně let. Když jsem byl dítě, houpal mne na kolenou. Asi ho tu zapomněla nějaká armáda, kterých tu buď kolem nebo našimi branami táhlo několik. Bejša sekal dříví, roztápěl, vybíral popel, přikládal a udržoval správnou teplotu. A taky měl čestnou funkci. Hříšníkům maloval holí zadnici. Proto ho naši podruzi, děvečky a kluci, neměli rádi, i když na tom, že si ho paní matka k tomuto čestnému úkolu vybrala, neměl vinu. Bez Bejši by nebylo chleba. Taky u pece spal, udělal si u ní jakousi boudu krytou doškovou střechou. Naše pec byla totiž unikát. Ještě před velkým morem ji postavil nějaký voják, se kterým se můj pradědek domluvil. Prý ho schoval na půdě, a když armáda odtáhla, postavil mu pec, jakou tu nikdo neměl. Topilo se v ní ze dvora a sázelo z domu, z pekárny. Mělo to mít nějaké výhody, na kterých si voják i naši pekaři zakládali. Do domu chodil Bejša jenom jíst a matku se snažil přesvědčit, že když nechodí do kostela, nemusí ani jíst u stolu. To si ale dal. S kostelem byla trvalá potíž a neustálé zastírání a předstírání nás, hlavně otce, naplňovalo obavami. Bezvěrci a jinověrci totiž neměli ve městě co dělat.

Když se v neděli nepeklo, byl to proto jediný den, kdy byl v domě klid, chodil Bejša do hospody, aby se trochu povyrazil. Matka mu spílala, ale co s ním mohla dělat? Na strach z jeho nevěrectví si rodiče zvykli a v noci z neděle na pondělí ho Josef budil křikem a kopanci, protože v pondělí ráno lidé chtěli chleba.

Bylo toho na nás moc. Na mne ani tak ne jako na ty ostatní. Kdysi bylo v Třeboni pekařů víc. Za minulého požáru zahynula celá Jirouškova rodina, ten pekl na Kozím plácku. Pekař Kohout umřel už před požárem, vdova měla jen dvě dcery a ty pekaře nenašly. Byly tu i jiné důvody, že je to všechno na nás. Na předměstí pekař byl, ale kdo by z města chodil na venkov, když má pekaře mezi branami? Nejednou otec říkával, že toho nechá, ať si lidé pečou doma, dřív to tak bylo a nikdo se nedivil. Pekařský cech trvá něco přes šedesát let. Lidé zpychli, zlenivěli a my to máme všechno stihnout?

Jsme důležitá, pro bytí a nebytí města významná rodina. Proto se nás taky poslední požár netknul. Jenom jsme několik měsíců museli strpět co ostatní podobní. Měli jsme na půdě osm lidí. Spali tam a jedli s námi. Pěkná zábava. Měli jenom malé děti, nejstarší holce bylo dvanáct. Děkuji pěkně. Co ale neudělá křesťan pro křesťana navštíveného nouzí? I řev harantů vydrží.

Otec se teď pokřižoval, před sebe složil ruce, jak káže mrav a bradou na mne ukázal. Co jsem se vrátil z Prahy, musel jsem předříkávat modlitby latinsky. Tím jsem naši rodinu povznesl přímo do nadoblačných výšin.

Zaposlouchejte se, nechte kolem sebe proudit šeptavé tóny nádherných a nezaměnitelných zvuků, které znějí jako andělská hudba. Ave Maria, gratia plena, přeříkejte si celou modlitbu a budete se cítit povznesenými nad svoji všednost. Vůbec nemusíte rozumět slovům a budete vědět, že svět je krásný, že lidé jsou dobří a vy mezi ně patříte. Ale to jsem odbočil.

Jednou jsem začal Pater noster, podruhé Ave Maria. Aby tu byla nějaká změna. Otec poslouchal, konečně všichni poslouchali, už to mohli umět nazpaměť. Jejich duše obtékal melodický proud modlitby, kterou spolu se mnou úplně stejně vyslovuje Svatý Otec v Římě, a to bylo blaho.

Když jsem teď došel až k “nunc et in hora mortis nostrae,“ tedy vlastně až na konec, vloudila se mi do vědomí myšlenka, jako by mne pod nosem zašimralo peříčko, a já vyprskl smíchy. Všichni ke mně pohoršeně obrátili oči. Otec ztuhl, blesk míjel blesk a já řekl amen do hrsti předstíraje dušení.

Ještě chvíli jsem pokašlával a omluvně vrtěl hlavou. Lžíce jsem se chápal za všeobecného ticha, pokud nemám na mysli klapot zubů a lžic, který obvykle naše krmení doprovází.

Takové myšlenky v tak nevhodnou chvíli! Napadlo mne totiž, všechno na sebe řeknu, i když nemusím, že Marie Vojáčkovic, jedna z nepočestných třeboňských panen, měří zákazníkům cenu podle toho, kolik otčenášů zákazník stihne. Podle toho je pak kasíruje. Dobré, co? Dokonce mimořádně povzbudivé. Když to někdo stihne ráz dva, vydělá.

Musím se Báry zeptat, jestli se při tom taky modlí. To bych si však dal.

„Máš dost dřeva?“ zeptal se otec, když položil lžíci. Samozřejmě že mi smích při modlitbě nemohl prominout. No jasně. Nebylo to dost křesťansky uctivé a vůbec. Jo, dřevo. To byl můj úkol, moje světské poslání, shánět dřevo, protože se bez dřeva nedá péct. A taky mouku. Protože ani bez mouky pekař neupeče. Ne shánět, ale řádně a křesťansky kupovat. Za ceny co nejnižší, to znamená ve správnou dobu. Někdy to byl problém, ale protože na nás bylo město závislé, celkem se mi dařilo potřebné opatřit, tedy sehnat. Kníže zakázal poskytovat městu dříví bezplatně, to jenom na mosty do zdejšího bláta. Nesežeňte však dříví pro pekaře, to by byla skutečně pohroma. Vidím ty zástupy nespokojených žen pod našimi okny. Proto jsem otce ujistil, že v pondělí přivezou pacholci ze dvora dvě fůry, a dodal jsem důležitě a s jasnou znalostí věci, že by měl postrčit purkmistra, aby bylo město ke svému pekaři ohleduplnější. Vždyť nechceme nic zadarmo, zdražení paliva musíme promítnout do nákladů. „Budete muset péct menší chleby za stejnou cenu,“ řekl jsem a se zlou jsem se potázal.

Prostě táta je pruďas. „Menší chleby za stejnou cenu?“ zařval a žíly na krku mu naběhly. „Víš, co je to čest? Co to je poctivé řemeslo? Je vidět, že jsi z toho svého zběhl a nám sem chceš zavádět novoty, které smrdí ďáblem.“ A tak dále a tak podobně. Zkrátka starý pán se rozkatil a já mu k tomu zbytečně zavdal příčinu. Od doby, co jsem se vrátil z Prahy, na mně sedí.

Naštěstí ženské odnesly se stolu, na řadu přišla druhá várka. Jeden za druhým dali pekařští křesťanské pozdravení a otec jim kývnutím hlavy odpovídal. Matka sypala brambory na mísu mlčky a zalila je ředěným omastkem. Ředěný omastek byla přednost, která se na jiných stolech tak často nevyskytovala. Brambory byly z našeho pole, které nám v Novosedlech obdělával Kůta s rodinou. Za to měl dnes k večeři taky brambory, a navíc zadarmo. Zadarmo, však mi rozumíte.

Když se před léty ve městě rozmohl mor, náš pradědek naložil na vůz prabábu s dětmi a služkami a vyrazili z města. Udělali dobře, protože město vymřelo dokonale a důkladně, dá-li se to takhle říct. Pekaře nepotřebovalo. Vrátil se sem až jeho syn, náš dědek, alespoň myslím, že to byl on, možná že to bylo o něco dřív a vrátil se teprve pradědek. Dneska je to už jedno. Pravda je, že v těch Novosedlech, vesnici půl dne cesty pomalé chůze, bylo stavení podruha Kůty, který si kladl za čest pěstovat brambory a zrní pro vyhlášeného třeboňského pekaře Šlupku.

„Mluvil jsem s Munciem,“ povídám otci, který si sedl k ohništi a hřál si revmatické klouby, „říkal, že si na zámku někdo stěžoval, že po městě běhají prasata a že se na noc nezavírají brány, moc se tady chlastá a ve dvorech jsou nepořádky. Jaké, to neříkal, ale někdo to jistě ví. Vrchnost po městě sice nechodí a nešlape do těch prasečích hovninců, ale jedno jí to není, protože jí to úředníci nosí na botách do zámku.“

Otec si na svém skrovném úřadu radního velice zakládal. Pro každého řemeslníka bylo ctí zasedat v radě. Když se tam pekař Šlupka chystal, musela matka předem vyčistit jeho sváteční úbor, nablejskat střevíce a vyčesat paruku. Byla to skutečně nádhera vidět otce kráčejícího na zasedání. Teď správně vytušil, že by na radě mohl promluvit jako znalec poměrů a obhájce věci města. Proto zvedl kostnatou ruku a rozkázal: „Jdi a podívej se, jestli jsou brány opravdu zavřeny.“

Takže se to zase obrátilo proti mně. Já teď v noci půjdu, byla už tma, protože v říjnu, třeba na začátku, je v tuhle dobu už tma, ulice jsou pusté a já spadnu do nějaké díry a zlámu si nohu. Jako by se to tady už nestalo. Musím si proto vzít lucernu s lojovou svíčkou a kohátit se ke všem třem branám. Ještě štěstí, že u nás není nikam daleko. Když jde člověk v tuhle dobu po městě a jde s lucernou, je na něj ze všech stran vidět. Každý ví, hele, tam jde někdo, místo aby seděl u kamen a dával si dvacet. Člověk s lucernou je člověk zranitelný. Když vás bude chtít někdo praštit, nemůže se minout. Proč by mne někdo chtěl v Třeboni na náměstí praštit, když půjdu s lucernou, kterou mám proto, abych do něčeho nešlápl nebo někam nespadl? Proto jsem s lucernou vyšel, ale protože jsem ještě chvíli přemýšlel, hned za vraty jsem ji zhasil a položil do kouta na zem. Až se budu vracet, tady ji najdu.

„Tomáši,“ špitlo to za mnou. Bára.

„Co chceš? Nemáš co dělat?“ Matka byla na služky přísná, rozhodně je nenechávala toulat se po nocích. Jenže holky věděly svoje. Co by taky měly ze života, kdyby měly matku ve všem poslechnout.

„Já půjdu s tebou. Vem mne s sebou, když půjdeme dva, nebudu se tak bát.“

Bára a bát se! Uvažoval jsem nad tím. Chce někam jít. Kam? Proč? Mezitím mne vzala za ruku, to aby se nebála. No tak jsem šel. Vzpomněl jsem si na její polokoule, ale hned jsem je pustil z hlavy. Kam to chce jít?

„Proč jsi nevzal lucernu?“ zašeptala mi do ucha.

„Aby na tebe nebylo vidět,“ šeptal jsem jako ona.

Zachvěla se a přitiskla se ke mně.

„Je ti zima?“

„Ani nevím, co to do mne vjelo. Vidíš to nebe?“

Podíval jsem se nahoru, kde mělo být nebe, neviděl jsem nic. Měsíc ani hvězdy nebyly na svých místech.

Vzali jsme to k Hradecké bráně. Tam by mělo být normálně vidět z prostředka rynku i z našeho okna, kdyby se člověk vyklonil, v noci však musel jít až k ní. Jinak nezjistil, zda je zavřená.

Teď u ní byli lidé. Slyšel jsem hlas kominíka Šimka a ještě někoho. Až k nim jsme nešli. Třeba by je zajímalo, co tam v noci s Bárou dělám. Kominíka jsem poznal podle toho, jak ráčkoval. Takhle u nás mluvil jenom on.

Zastavil jsem se nerozhodně. Za některými okny bylo vidět slabé světlo svíček a někde i loučí. Pokrok se tu zatím příliš nerozmáchl. Ve tmě trčely trosky vypálených domů, nebylo jich už tolik jako před dvěma léty, přesto město vypadalo dost hrůzostrašně. To říkám, i když vím, že v noci vidět není, takže šlo spíš o představu, která člověka žijícího ve vypáleném městě trvale provází.

Bára se ke mně tiskla a já jsem s mírným úžasem zjišťoval, že se klepe jako sulc. Drkotá zuby a sápe se po mně jako břečťan po plotu.

„Co je?“ špitl jsem. Milostné hře jsem její snažení nepřipisoval. Uprostřed náměstí? No, o co tedy jde?

„Slyšíš?“ dýchla mi horce do ucha.

Neslyšel jsem nic. Alespoň nic, kvůli čemu bych se měl třást. Pak mne odtáhla k nejbližšímu domu. Byla to radnice, která už byla dostavěná a ve dne zářila novotou, u jejích vrat jsme se přitiskli ke zdi. Kolem nás se kdosi přehnal ve velkém spěchu.

„Ten smrděl jako ras,“ řekla Bára. Necítil jsem nic, ale nevymlouval jsem jí to. Hlasy u brány zmlkly. Máme se tam jít podívat?

„Jdeme ke Svinenské bráně,“ rozhodl jsem a statečně jsem vykročil. Báru jsem táhl za sebou. U šatlavy jsme se osmělili našlapovat na celá chodidla. „Vidíš, to bylo strachu,“ řekl jsem a vzal ji kolem ramen. Na prsou si držela šátek, takže jsem nedosáhl tam, kam jsem se dosáhnout snažil.

Svinenská brána měla nějakého strážce. Svítila tam lucerna, chodit až k ní bylo zbytečné. Dvě brány jsou tedy hlídané. Po Kozím plácku jsme se vraceli. Tady se konaly trhy domácích zvířat, trhy u nás byly vždycky v úterý, tak vrchnost určila. Že se tu obchodovalo se zvířaty všeho druhu, bylo dostatečně cítit. „Dej pozor, ať neuklouzneš,“ řekla Bára zbytečně. Musela nějak zdůvodnit, proč mne tak pevně drží.

„Na Břilickou se vykašlu. Tatíka posedla přílišná horlivost. Chodit tady jak pitomec a dělat práci za ponocného? Tobě se chce? Mně ne. Ten stejně za chvíli vyrazí a projde celé město. Pokud je ještě teď střízlivý, samozřejmě. Proč ale pochybovat o jeho úřední horlivosti. Co říkáš, neměli bychom si někam sednout?“

Sedli jsme si a nezůstalo jen u toho. To dá rozum. Přesvědčil jsem se, že se Bára nemodlí, alespoň ne ve tmě náměstí a na kládě k tomu.

Jenže všechno pak vzalo dramatický obrat, obrat hodný pozornosti. Plný nadšeného jednání jsem nepostřehl, že se tmou našeho náměstí blíží lucerna. Ani Bára nebyla úplně při smyslech. Lucerna se komíhala v nějaké ruce, to dodatečně domýšlím, až se zastavila za našimi zády. Za mými zády, abych byl přesný.

„Hele, co tady dělají!“ vykřikl nadšeně skuhravý hlas.

Nadskočil jsem, abych Báru zakryl, a ohnal jsem se dozadu. Břinkl jsem do lucerny, která se s hlukem rozbila o zem. Zhasla. To říkám už jen pro úplnost.

„Já tě poznal,“ zavřískal hlas. Byl to mužský hlas a nebyl to ponocný. Ten by něco podobného přehlédl. Na podobné události je zvyklý. Taky ví, že když chce po ulici chodit bezpečně, nesmí si všeho všímat.

Koho poznal? Bára už pelášila domů, já za ní. Mne poznat nemohl, ale Báře svítil do tváře. Na zlomek chvilky, ale přece. Jestli je všímavý, budou řeči.

Sebral jsem lucernu, kterou jsem nechal u vrat, a zavřel na závoru. Teď si přijď a tahej nás z postele, Kopčíne. Nebyl to nikdo jiný než starý Kopčín, šindelář.

2.

Náš dům na třeboňském rynku je velký, rozlehlý, ale na bydlení je v něm místa málo. Ovšem myší je v něm habaděj a dát kočkám kus chleba si nikdo nedovolí. Hned by dostal od matky za uši. Škoda že ho oheň minul. Samozřejmě že to je nekřesťanské rouhání a popouzení ďábla, ale jak máte postavit kamenný dům, když ten dřevěný pořád stojí a majitelé si libují, jak jim slouží? Mnozí pohořelí se postarali a už mají krásné kamenné domy v moderním stylu. Krásně bachraté s velkorysými oblouky, s vysokými štíty, které předstírají, že je dům vyšší, než ve skutečnosti je.

Pro přesnost musím říct, že zase přestřeluji. Kamene je u nás málo a je drahý. Takže když řeknu kamenný dům, myslím tím dům z cihel, což je materiál asi trvanlivější než dřevo.

Taky dražší, samozřejmě. Dřevo patří k člověku, je přechodné jako on.

Celé naše přízemí zabírá pekárna a krám. V dílně se mísilo těsto, kynulo v kádích, na válech dostávalo tvar božího daru. Tady bylo všechno, co pekař potřebuje.

V patře jsme bydleli. Mělo to výhodu, žádný špicl vám nemůže koukat do okna a do svědomí. Říkalo se, že mnozí, nebudu jmenovat, v noci obcházejí, koukají do oken a pak pomlouvají nebo udávají. Na nás nemohli. K hnutí však tu nebylo. Když se Josef oženil, dostal jednu samostatnou místnost. Půlka Třeboně se pak bavila na jeho účet. Každý se však varoval mu to dát vědět. Švagrová každou neděli chodila ke zpovědi a vypravovala o jeho potenci, protože hřích je to tehdy, když se to i v manželské posteli dělá nad míru. Náš farář to jednou nějak podobně hlásil z kazatelny. Manžel má povinnost dělat děti a to přece nezabere moc času. Tak jsem si to přeložil do srozumitelné řeči. Takže švagrová si se Šlupkou užívala a pak za to dostávala rozhřešení.

Protože v patře spali ještě rodiče a holky, tedy sestry, nezbyla pro mne samostatná místnost, a proto jsem se tísnil v kumbálu s jedním oknem s bratrem Vencou. Kluk toho neměl moc pod čepicí, pořád se vytahoval a vedl hloupé řeči. Až dospěje, bude z něj, samozřejmě, taky pekař. Bude péct u Hradecké brány, kde otec líčí na domek u hradeb. Takový městský požár někoho poškodí, jinému poslouží.

Všechno podstatné bylo ještě na dvoře. Vzpomněl jsem na sestry, že měly okno do dvora? Sestry jsou tvorové přechodní, dočasní. Až přijde jejich čas, najdou se jim ženiši a mějte se dobře, odejdete z našeho života.

Vzadu na dvoře byl ještě jeden dům, taky dřevěný, krytý došky. V tom domě byly chlévy, dva koně, dvě krávy a koza, prý pro mléko, to bych nevzal do huby. Vůz se tam už nevešel, proto stál většinou v průjezdu nebo venku na náměstí. Vedle chléva byly dvě místnosti, v jedné spali chlapi, ve druhé ženské. V patře bylo seno a sláma, házelo se tam v době sklizně širokým otvorem, který se nezavíral. Večer tady bylo vždycky živo, živěji než u nás vpředu. Kdyby byl člověk škodolibý, vzal si žebřík a píchl vidlemi do sena, nechtějte slyšet, co by se ozvalo. Matka holkám nestačila hrozit. „Jestli budete některá chodit s bubnem, prodám vás rasovi. Budete tahat vozejk s mršinami.“ Tím jim ošklivila to jediné, co je na tomhle světě těšilo.

Naši podruhové byli z Novosedel. Vypadli z domova a o návrat snad ani nestáli, i když jim naši slibovali, že je za nějakou dobu uvolní z nevolného svazku. U nás sice byla práce od rána do večera, ta byla i na vesnici, tady však měli jistotu, že nebudou hladovět. Jestli byli otec s matkou přísní na své děti, pak byli na chasu jako řemen. Všichni poslouchali na slovo a snad jenom Bára měla odvahu uhnout a udělat si na svůj vrub trochu volnosti.

Každý má představu o tom, jak vypadají pekař s pekařkou, každý nějakého zná a myslí si naivně, že ti ostatní mají něco z toho jejich. Pekař přece pracuje na božím daru a musí mít něco z jeho blahodárnosti. Řekl jsem to správně? Asi ne, ale při dobré vůli mi musí každý rozumět. Moji rodiče byli suší, vytáhlí, kostnatí, otec nemá pleš, jak by se snad slušelo, matka z hlavy nesundá čepec, proto ani nevíme, jestli má vlasy, a pokud je má, jakou mají barvu. Nemá ani široké boky, ani rozlehlou zadnici. Široká zadnice není základ naší rodiny. Říkám to s jistou lítostí a se závistí pozoruji zadnice našich sousedek.

Po nedělním obědě čtou naši rodiče bibli a nutí nás i chasu poslouchat. Po čtení bible jdou pekaři spát. Tak to u nás chodí. Naplněni svatými slovy odcházejí pekaři do kanafasu a svatá slova se jim pak rozlézají v těle a oni se stávají pokornými poddanými Páně a svého pana pekařského mistra. K tomu musím dodat, aby to bylo skutečně všechno, že po večeři se všichni opět scházejí, kleknou na zem a svorně a hlasitě se modlí. To je náš denní a neměnný řád.

Když v pondělí ráno přišla služka, která roznášela chleba bohatším zákazníkům, tuhle službu zavedl otec ze své křesťanské lásky k bližnímu, přinesla zprávu, že u Hradecké brány v noci někoho zamordovali. Ten někdo byl prý otcův spoluradní, kominický mistr Šimek. Hlavu mu skoro uřízli, takovou měl na krku ránu. Ještě před půlnocí ho našel ponocný a hned vzbudil pana purkmistra a ostatní významné osobnosti města, které bdí nad během věcí a nad pořádkem ve městě. Celé město je už na nohou a každý je vzrušením bez sebe. A my se to dozvíme, až když služka přiběhne z pochůzky.

„Nemám čas koukat z okna a vyhlížet drby,“ zakvílela matka a nebylo jisté, zda toho lituje nebo že nedostatek novinek má za přednost. „Nemáme čas na zbytečnosti, krám bude za chvíli plný lidí.“

Měla pravdu, nebyl čas na zbytečnosti, i když tvrzení, že skoro uříznutá hlava kominíka a radního Šimka je zbytečnost, může být chápáno jako nepřiměřená nadsázka. U pultu bylo plno lidí a matka se měla co otáčet. Všechny ženy, nakupovat chodily buď ženy, nebo děti, nemluvily o ničem jiném než o Šimkově hlavě.

„Proč je v noci ve městě tma? Váš je radní, proč to někde neřekne? Vrahové a lupiči tu chodí a pokojní občané trpí.“

„Máte tu dluh z minulého týdne, sousedko, kdy ho zaplatíte?“ ozvala se matka řízně.

„Zapomněla jsem doma peníze. Pošlu vám je po služce.“

„Co s námi bude? Zase přijdou nějaké války, mor a požáry. Což jsme to už tolikrát nezažili? Na tomhle světě je jenom strádání a bída. Člověk si snad odpočine až v hrobě.“

„Nenaříkej, člověk musí nést utrpení, které mu Bůh přisoudil, statečně a obětavě.“

„To se ti, Bětko, snadno řekne. Ty máš alespoň toho chleba dost. Co my ostatní? Podívej se na mne. Nemám pořád kde bydlet. Spíme s dětmi v kůlně. Zima je zase na krku, muž měl v kůlně ovčí vlnu,“ řekla matčina vrstevnice, žena soukeníka.

„Musíš věřit, že ti pánbu pomůže. Jako mně. Věřila jsem, že sem k nám oheň nedosáhne a on nedosáhl. Kolik si vezmeš, jako jindy?“

„To si jako myslíš, že jsem se já nemodlila? Že jsme vyhořeli, protože jsme horší než jiní? Modlila jsem se, a co mi to bylo platné? Kdyby to bylo, jak říkáš, musela bys mít nahoře nějaký přímluvce. Jinak by to nebylo spravedlivý.“

Vzala si chleba a dotčeně odešla stěžovat si na boží spravedlnost.

Už je to tak. Když se ti daří, může za to pánbu, když se ti nedaří, můžeš si za to sám, protože ti pánbu přičte nějaké hříchy, kterých si třeba ani nejsi vědom, protože každý hřeší a ani netuší.

Sledoval jsem to hemžení jenom proto, abych včas zaslechl řeč o Báře a o mně. K těmhle babám to zatím nedolehlo. Jisté však bylo, že dolehne. Nedolehlo proto, že Kopčín byl vdovec. Modlílek, který s tím asi nejdřív utíkal do kostela. Takže to chce čas. Možná že udal, že Bára toho kominíka sama zavraždila. Vypadá to jako pitomost, ale co u nás není možné? Byla na náměstí v noci? Třeba se pokoušela kominíka svést a on odmítal. Přijít na něco takového by ještě stálo za to. Musel bych dokazovat, že měla jiné starosti.

„Poslal si Kopčín někoho?“ utrousil jsem jen tak jako náhodou.

„Neposlal. Třeba mu zbylo od včerejška,“ řekla matka dřív, než se stačila zeptat, co se starám o Kopčína.

„Včera tu taky nebyl,“ řekla Josefova žena Johana, která občas zaskakovala v krámě.

„Já mu donesu,“ řekl jsem ležérně.

„To nemáš nic na práci?“ Matka se na mne upřeně podívala. Tušila čertovinu. Úplně na ní bylo znát, jak se jí v hlavě míhají otázky.

„Máte synáčka, paní pekařko, radost pohledět. Tak úslužný mládenec vám musí dělat radost. Vidíte, nemusí, ale může zajít za starým člověkem s božím darem. Ne nadarmo byl…“ teď nevěděla, kde jsem to vlastně byl, baba jedna vlezlá.

Matka polkla horké slovo, já popadl librový kus chleba a ona se zmohla jen na výzvu, abych vzal od Kopčína peníze.

Kopčín bydlel ve zchátralé barabizně proti městské šatlavě. Řemeslo už nedělal, žil z toho, co dřív stačil našetřit. Žena a jeho tři synové umřeli naráz na nějakou nemoc. Od té doby začal chátrat, celé dny místo v dílně trávil v posteli nebo v kostele a kál se. Říkaly to o něm báby v ulici, a proto i u pekaře v krámě.

Dostat se k němu do domu nedělalo potíže. Problém byl jenom v něm vydržet. Dveře měl sice zavřené na závoru, ale člověk je mohl otevřít, i když nechtěl. Stačilo se opřít ramenem a železo na druhé straně žuchlo na podlahu síně.

„Sousede, jste doma?“ zavolal jsem nejistě. Páchlo to tu myšinou a ušmudlanou svatostí. Jak jsem přišel na tu svatost, bych musel vysvětlovat, nebyl na to čas. Musel jsem najít Kopčína. Našel jsem ho snadno. Ze síně vedly jediné dveře do místnosti, kde se bydlelo. Strčil jsem do nich, vyrazila proti mně slepice. Hliněná podlaha byla plná harampádí, válelo se tu dříví na topení, na stole bylo plno nádobí. Může stáří a bída páchnout? Asi může.

„Jste nemocný, sousede?“ zavolal jsem nejistě. Kopčín ležel v posteli přikrytý špinavou peřinou.

„Co tu chceš?“ zeptal se.

„Už jste si dva dny nepřišel pro chleba, tak měla matka starost, jestli jste třeba nenastydl, protože se o vás ví, že se v noci rád procházíte po městě a noci jsou už chladné.“

Šel jsem rovnou na věc, patrně ne dost obezřetně, ale nechtělo se mi z pochopitelných důvodů svoji misijní cestu prodlužovat.

„To jsou mi nějaký starosti. Já už nebyl venku dva dny a pekařka tvrdí, že chodím po nocích. Co je to za řeč? Pomlouvat člověka? Ale zaplaťpánbu za tu starost o člověka ubohýho, jako jsem já, člověka opuštěnýho, dvakrát potěší,“ zaskuhral.

Rozhlížel jsem se po světnici, jestli uvidím lucernu. Kolem bylo všechno, co Kopčín potřeboval k životu, musela tu být i lucerna.

„Jestli potřebujete chleba, mohu vám ho přinést.“ Schovával jsem ho za zády, kdybych mu ho dal hned, tak by nezaplatil, jenom by vychvaloval matčiny zbožné přednosti.

„Chtěl jsem už někomu říct, nějaký bábě ze sousedství.“

„Slyšel jste o té vraždě?“

Zvedl z peřin hlavu a kulil na mne oči. „O vraždě? Koho zavraždili?“ Ruka, kterou vytáhl, se třásla.

„Takže jste nic neslyšel? Včera v noci u Hradecké brány, tam někde kominíka podřezali. Hlava mu skoro upadla od těla. Celé město je na nohou.“

Padl bezmocně zpátky do peřin. „Bože,“ zasténal bezmocně. „Kousek odtud.“

„Měl jste štěstí, že jste nevytáhl paty z domu, jinak jste mohl taky přijít k úhoně. Bude se to vyšetřovat.“

Lucerna ležela v koutě, sklo měla vybité.

„No, tak já zase jdu, když ten chleba nechcete.“

„Máš ho s sebou?“ zeptal se se zájmem.

„Když zaplatíte, je váš.“ Jsem kupec, žádný lidumil.

„To budu muset vstát,“ zaskuhral, uříznutá hlava byla zapomenuta.

„Měl byste vstát a taky si spravit závoru. Takhle se sem k vám může kdekdo dostat. Ani nemusí mít moc síly. Opřel jsem se o dveře a hned se otevřely.“

Posadil se a nohy spustil na zem. Byly to dva hubené pařáty, hnědé špínou a namodralé naběhlými žilami. Nic příjemného na pohled. Košile, raději jsem odvrátil hlavu.

„Správně, koukej z okna.“

Koukej z okna. Ven ani vidět nebylo, jak bylo okno špinavé. Stejně jako všechno kolem.

„Ještě děláte šindele? zeptal jsem se, abych něco řekl.

Šmátral někde za mnou, patrně v truhle, protože se neubránil tomu, aby víko necvaklo. „Po tom minulém ohni jste musel vydělat majlant.“

„Potřebuješ?“

„Nepotřebuju, ale kdyby bylo třeba, je dobře vědět, kde jsou k dostání. Na předměstí je někdo dělá.“

„Hé,“ zahýkal pohrdavě, zřejmě na adresu konkurence, „ode mne je můžeš mít, ale nebudou laciné. Tak, jak jsem je dělal já, je dneska už nikdo udělat neumí.“

Chtěl jsem se zeptat, co je na šindelích tak složitého, že je umí udělat jenom Kopčín, ale člověk taky nemusí všemu rozumět, proto jsem se zdržel.

„Dneska nezavadíš o poctivou řemeslnou práci. Ani ten váš chleba už není to, co bejvalo. Ty pamatuješ jenom chleba pana otce, tak si myslíš, že to je nějakej zázrak. Já pamatuju chleba starýho Šíra, kterej umřel na mor. Měl pekárnu pod kostelem. Všechno to tam nedávno lehlo popelem a pekárna tam už za požáru nebyla, byl tam kovář Janeček, hasil a přišel o život. Dej mu pánbu. Jo, dneska už nikdo neodvede poctivou práci. V šindelích jenom starej Kopčín a to už je taky jenom vzpomínka na minulý časy. Kde je jim konec.“

Ta poznámka o pekařích mnou hnula.

„Proč si tedy nepečete chleba doma, jak si ho pečou na vsi? Protože jste pohodlní a líní, jeden jako druhej. A na pekaře, kterej to dělá za vás, nadáváte a máte řečí, nechci říct jako co.“ Sprostý jsem být nemusel, i když se mi právě teď silně chtělo.

Došmátral se k posteli, moji řeč nebral na vědomí. Řekl své a to mu stačilo.

„Tady máš a dej chleba na stůl.“ Natáhl ke mně ruku. Vzal jsem si těch pár grošů, stejně mi dal méně, než bylo třeba, dal jsem chleba na stůl a vypadl z domu. Zamotal mi hlavu, dědek. Musel vidět něco, s čím se nechtěl chlubit.

3.

Není nad náš kostel svatého Jiljí. Po celém rožmberském − měl bych snad říci schwarzenbergském − kousku Čech je známý a slavný. Zvenku vypadá impozantně a zevnitř? Hříšník stojící nebo klečící u oltáře má strach, že se na něj ta masa kamení zřítí a nebožáka zavalí. Musím ovšem říci, že tenhle strach padá jenom na hříšníky. Těch je tady, bohužel, skutečně dost, takže se Třeboňák musí v jednom kuse třást. Jenom pohled na svatého Kryštofa, jak se opírá o vzrostlou borovici, kterou vytrhl zřejmě někde na Hradečku, musí průměrnému hříšníkovi nahnat strach. Jednou jsem, ještě jako dítě, vylezl na kůr a tam koukal na poslední soud, na příšerné obludy tam na zdi podle skutečnosti vymalované. Určitě, protože se dodnes dochovaly na předměstí v podobě několika sousedek, snad už polepšených, protože jsem je často vídal sedět v kostelní lavici. A to i v době, kdy nebyla v dohledu žádná řádná ani mimořádná bohoslužba.

Naše zbožné měšťanky přicházejí v neděli v doprovodu svých manželů a dítek zaujmout prestižní pozici v dřevěné lavici, nahlížejí do zbožných knížek a největší legrace je, když člověk ví, že třeba paní Nosálová, jejíž manžel je písař na radnici, neumí číst a podepsat se jí dělá potíž. Do zpěvníku však nahlíží zbožně.

Ale to nic, žijeme, jak umíme. Člověk, alespoň člověk vzdělaný, musí být nad věcí, nad tím naším všedním obecním hemžením.

Tak sedím v lavici obklopen svými několika bližními příbuznými a čekám, kdy to začne a skončí. Slavím Boha způsobem mně vlastním. Najednou kolem zašustí rajfrok paní Mrzkovny. Mrzkovna jí říkáme, jinak platí za von Merzkony. Její muž je něco jako, no, ani nevím, tady se ví, že vydělává kůže, aby se z nich daly dělat boty. To je přece koželuh. Dost smradlavé povolání. Paní Běta šla pořádně dolů, když se pro něj rozhodla, ve městě to prý zvedlo vlny vášní. Proto si taky musel koupit za její peníze titul. Některý člověk je přece něco jiného než ten druhý. To mi blesklo hlavou v jeden okamžik, druhý okamžik mne však přibil k lavici. Za Mrzkovnou šel, cupity dupity, anděl. Hlavu klopil přízrak. V kostele se v tu chvíli rozsvítilo, zář pronikla do všech koutů, a kdo klimbal, probral se a zíral se mnou. Kde se tady vzalo tolik krásy? V Třeboni jsem dosud nic takového neviděl, a že jsem měl přehled! Kolik jí mohlo být? Osmnáct? Sotva. Možná, to se přece nepozná. Ani jsem nestačil zjistit, co má na sobě, ale muselo to být zcela mimořádné, já nevím, co všechno na sobě nosí naše místní krasavice.

Ze mše jsem nic neměl. Horlení z kazatelny o vraždách a o podobném násilí jsem sotva slyšel. Domů jsem se vlekl jako svázaný.

Napadaly mne nezvyklé myšlenky, některé se dokonce skládaly do veršů, jako třeba:

Viděl jsem světici

v kostelní lavici,

jak hrdé, důstojné držení těla!

Vše pro ni udělám. Kéž by mne chtěla!

Ale vzápětí se ozval rozum: co to tady soukáš za veršíky? Máš to v hlavě v pořádku? Kdyby mne chtěla! Ona o tobě vůbec neví. Netuší, že jsi. Jestli chceš, aby tě chtěla, musíš jí to říct, vnutit. Ubožáku! Máš přece nějaké pražské školení! A pak, škoda mluvit.

Druhý den ráno jsem šel se služkou, která roznášela chleba a měla ve svém rajonu Mrzkovnu. Šel jsem s ní, ona se divila a před domem v kostelní ulici jsem od ní vzal koš, zeptal se na objednávku a řekl služce: Počkej, mám tam něco důležitého. Druhý den otevřela zase jenom služka, vzala ode mne chleba, udělala muří nohu do sešitku a koukala, abych vypadl. Jenže já jsem stál a koukal do domu.

„Co je, chceš něco?“ zeptala se a rozhlížela se kolem, na co jako čekám.

Přeměřil jsem ji chladným pohledem a ona opět: „Tak chceš něco nebo co?“ Pak jí to došlo, vulgárně se zachechtala, něco vykřikla a zabouchla mi dveře. Ještě za dveřmi jsem slyšel, jak tam kdákala, slepice jedna.

Byl jsem k smíchu a horší je, že jsem si toho byl vědom.

Týden se strašně loudal, přece jen však doběhl. Opět neděle. Tentokrát jsem si dal záležet. Nejvíc byla překvapena matka, protože jsem si vybral svůj nejlepší oděv, který jsem měl a který jsem od doby, co jsem se vrátil z Prahy, nevzal na sebe. Bílé střevíce, bílé punčochy, krátké bílé spodky, vesta, no, co budu povídat, samozřejmě jsem se umyl dost důkladně a s dovolením jsem si vzal otcovu sváteční paruku, kterou si dal před časem udělat. Doufal, že se dostane na slavnostní korunovaci císaře Karla VI., která byla v červnu l723 v Praze. Tenkrát mu v cestě zabránily památné události, které postihly Třeboň a nás, naštěstí, vynechaly.

Všichni se divili, téměř žasli. Bratřím to samozřejmě došlo, protože jsou bratři a smýšlejí podobně jako já. Smáli se, dělali vtipy, ale já, vyzbrojen špacírkou, jsem důstojně kráčel vedle nich. Oni v krátkých parukách. Otec nešel, protože ho rozbolela záda, služka ho, hekajícího, mazala, musel být do rána v pořádku, proto se za námi neslo jenom mrzuté kletí. A uštěpačné poznámky na moji adresu.

Vše bylo jako minule. Ani se na mne nepodívala, ačkoliv moje paruka budila všeobecnou pozornost. Je na podobné paruky zvyklá, řekl jsem si mrzutě, je z velkého světa, možná že z Prahy nebo z Vídně. Třeba i z Krumlova, tam je taky hejsků habaděj.

Když bylo po mši, celou dobu jsem na to čekal a trpěl jako četní naši svatí, kterým čouhají z těla šípy metané surovými bezvěrci, jenže ti byli na utrpení zvyklí, když tedy bylo po mši, vyrazil jsem hned ven a hned na náměstí. Naši zahnuli domů a já, spatřiv Muncia, jsem se rozhodl, že ho třeba pozvu na bílé pivo.

Mezitím se na rynku, na jeho severní straně, utvořil zástup procházejících se měšťanů, kteří tady hodlali vypustit něco páry z nahromaděných zásob a poklábosit, zřejmě pomlouvat své, právě míjené bližní.

„Co to máš na hlavě?“ zeptal se mne Muncius zaraženě. Něco podobného na mně totiž ještě neviděl.

„Mám něco na hlavě?“ dělal jsem překvapeného. Odpovídat jsem už nemusel. Proti nám si to nesla Mrzkovna, anděl vedle ní na dosah ruky. Blíž se k ní dostat nemohla, tomu obruč, všitá do sukně, spolehlivě bránila.

„Bože,“ zvolal můj druh zbožně, když byly dámy na dva kroky od nás. Slyšely to, ten zvuk vzedmuté pohlavnosti, tu trubku lovce, který se chystá vyrazit na kořist. Viděl jsem, jak se dívčiny řasy prudce a nesouhlasně zakmitaly. Usoudila jistě, že šlo o zvolání nevhodné a urážející. To však bylo všechno. Přešly a Muncius už na moji paruku nemyslel.

Celou další otočku nemluvil o nikom jiném než o neznámé krásce, která pokořila všechna místní děvčata a jejíž přítomnost může způsobit, že mnohá hlava bude zkrvavena.

Natáhl jsem se nad dav, chtěl jsem vidět, zda dámy jdou dál a zahýbají za hostincem U Bílého koníčka, kde měly v ulici dům, nebo se domů vrátí druhou stranou náměstí, aby si dopřály trochu zdravého pohybu. Také mohly projít masnými krámy, jenže ty byly po požáru ještě dost pošramoceny, válelo se tam plno neřádu, cihel, dřeva a kdo ví čeho.

Vracely se. Bylo mi nepříjemné sledovat Muncia, jak se vedle mne za pochodu vrtí, nadskakuje, rovná si svršky a chystá se předvést všechny své přednosti. Když byly od nás asi deset kroků, sundal jsem obřadně paruku, nasadil ji na špacírku a opřel o rameno, jak nosí vojáci pušku. Tak jsem kolem nich pochodoval a pohledem jsem vzdával čest.

Paní von Merzkony zkoprněla. Na moment měla ústa jako vchod do města. Kteroukoliv branou, můžete si vybrat. I její víla po levém boku se na mne s úžasem zadívala a pak vyprskla smíchy. Všimla si mne. Já ti dám, potvůrko, člověka přehlížet.

Omlouvám se za ten výraz, je volen neuváženě, zato s plným citovým zaujetím. Všechno viděla, všechno dobře střehla. Jenom vychování jí bránilo dát to najevo. Tak je to ovšem dobře.

Spokojeně jsem dal k noze zbraň, zamával Munciovi parukou a zahnul do vrat našeho domu. Jak jsem už řekl nebo neřekl, stál na náměstí proti radnici. Pár dní jsem po holce střehl. Pořád jsem vyhlížel, mohli ji třeba poslat něco koupit, koření nebo něco podobného. Zbytečně jsem vycházel a pak se procházel a tvářil se, že jako přemýšlím o vážných věcech. Znáte to, co dělá mužská nedočkavost, svědivost, nadměrná chuť, neuspokojená žádostivost a kdo ví, co ještě, co mužské odjakživa pronásleduje a nedává jim spát. Jenže nic. Panna seděla doma, přebírala hrách a čekala na další mši. Možná že chodila na ranní, jenže v tu dobu mne tam nikdo nedostane, i když by to pro živnost byl přínos. Podle matky určitě.

Pak se na mne najednou usmálo štěstí. Šel jsem do mlýna, co je na Opatovickém rybníku. Odtud jsme brali mouku. Byla to moje pravidelná cesta a tak mne nenapadlo, že by vzpomenutá panna v tu dobu vyšla. Vyšla. Knížku v podpaží, asi zpěvník nebo bibli, hlavu sklopenou buď z vrozené pokory, nebo jak koukala po prasečích poznámkách k čistotě města, a metelila si to drobnými krůčky přes rynek ke Kozímu plácku.

Kdo to u nás zná, ví, že se tudy může jít buď na zámek, ale to by nešla až na Kozí plácek, ale vzala by to branou hned z náměstí. Možná že ji poslali koupit něco od kramářů, kteří se vnucovali právě na Kozím plácku. Sotva by si však nesla s sebou knihu. Šla nahoru na hráz, která byla hned za poslední, Svinenskou branou. Za libého šumění dubových listů hodlala povznést svoji panenskou mysl k Bohu.

Muselo na mně být vidět, na co myslím. Když jsem procházel Svinenskou branou, stál tam šancmajstr Skopec a šklebil se zcela nevhodně. Jestli nevíte, kdo je šancmajstr, tak se to ode mne nedovíte, protože teď na vysvětlování nemám čas, a proto, že jsme mu tak říkali, abychom ho popudili.

„Přidej, nebo si neužiješ, kmitá nohama jako třasořitka ocasem,“ volal na mne a já na něj mával zamítavě rukou, aby mi ji nepoplašil. Musela ho slyšet, jenže to nevztáhla na sebe. Duše čistá.

Na hrázi se zastavila a nabírala do duše krásu naší krajiny. Ta vodní plocha čeřená vánkem, to bleskotavé mihotání vlnek, ta nebeská modř do běla přecházející, no, duše se dme a nutí člověka opěvovat velikost boží. Ohlédl jsem se a tam pořád ten Skopec mává rukou, abych nemeškal a šel na věc. Pitomec.

Když měla dívka lokání dost, vykročila. Tu zvedala hlavu nahoru ke korunám stromů, dubů už pěkně vzrostlých, protože hráz osázel Krčín už kdoví kdy, tu naskočila jako do tance. Věděla o mně, nevěděla o mně? Byl jsem od ní asi deset kroků, schovával jsem se za vzrostlou lípu, která tu dělala dubům společnost.

Co se dá dělat, nebudu tu stát jako trouba.

„Dobrý den, milostslečno. Vidím, že slavíte Boha v jeho nejvlastnějším chrámu a to je potěšující.“

Zarazila se a bylo vidět, že neví, co má dělat. Odpovědět nebo zvednout nos a rázovat, odkud přišla? Rozhlédla se, poblíž nebyl nikdo, kdo by z ní sejmul odpovědnost za případný rozhovor.

„Nevím, pane, kdo jste,“ rozhodla se konečně pro řeč.

„Ale vědí, určitě vědí. To je bible, co máte v podpaží?“

Podívala se na mne s opovržením. Dávala najevo pochybnost, zda jsem vůbec kdy tuto svatou knihu viděl. Taky to bible nebyla, něco, co je vázané v růžovém hedvábí, nemůže být bible.

„Bible nemůže být vázaná v růžovém hedvábí. To budou nějaká milostná skládání. Určitě.“ Opravil jsem se rychle, když natáhla ruku a ukázala na desky, kde bylo zlatými písmeny vytlačeno, o co jde.

„Kadlinský!“ zajásal jsem. „Zdoro-slavíček v kratochvilném hájíčku postavený. No jasně. V tom si naše holky taky čtou.“ A hned jsem recitoval, z čeho jsem si doma dělal legraci: „Ach, ryzozlaté lucerny, měsíčné tovaryšky.“ Dál jsem nemohl, protože bych se musel smát příliš hlučně. Takhle jsem se jenom decentně usmíval. To ji pomýlilo.

„Pán četl?“ špitla s úsměvem, protože jí Kadlinský zřejmě učaroval. Dívka, která čte tohle veršování, musí být husa k posvícení připravená, vykrmená.

„Pán četl leccos,“ mávl jsem rukou do širokých oblastí rybníka, tím jsem naznačil rozsah svých literárních zájmů. Srovnal jsem s ní krok a přidal nenápadně na rychlosti. Do mlýna jsem musel dojít včas, nemohl jsem se tu jen tak courat. Dívčina byla něco navíc.

„Když jste leccos četl, pak víte, že když pohani zavraždili svatého Vojtěcha, že mu uřízli hlavu,“ otřásla se. Každá křesťanská dívka se v hrůze otřese, když slyší mluvit o jednání pohanů, „…že ji zabalili do kusu hadru a ta hlava zpívala Hospodine, pomiluj ny?“ a koukala na mne, co tomu říkám. Samozřejmě že na mne pohlížela slečinka, ne hlava, která patřila světci, o ni kdysi zrádně připravenému.

„Co říkáte? Hlava uťatá že zpívala?“ Potřeboval jsem dojít dost daleko po hrázi, aby se sama neodvážila vrátit. Počítal jsem s tím, že některé slečinky se bojí být samy i na přehledné a dost rozlehlé hrázi, protože není-li po ruce zlý člověk, může leccos vylézt z vody, něco, čím se u nás straší děti, aby nechodily k vodě a neutopily se. Třeba.

„Ano. Zpívala sama. Zázrak. A v Třeboni není žádná socha svatého Vojtěcha.“

„Co není, může být. Všimla jste si, že za Břilickou branou je nová socha blahoslaveného, téměř už jistě svatého Jana z Nepomuku? Vidíte, snažíme se, snažíme. Jenže s tím zpěvem uťaté hlavy mi to nejde do hlavy. Když nemá plíce, jak může zpívat, ke zpěvu je třeba nabírat dech. Nebo ne?“

„Zázrak. Vždyť jsem to už řekla, že to byl zázrak. Kde je zázrak, tam neplatí to, co platí jindy. Nemyslíte?“

Vedle v rybníce hlasitě šplouchl kapr a ona si všimla, kam až to se svou zpívající a uťatou hlavou došla.

„Proboha, já tady povídám a nekoukám, kam jdu. Musím se vrátit,“ zanaříkala dost přesvědčivě.

Já zas musím přiznat, že by v tuto chvíli měl Muncius, kdyby byl na mém místě, příležitost k zamilovanému vrkotu. Myslím, že by na ni platil se svými kulatými řečičkami, kterým by nerozuměla, a proto by k němu vzhlížela s úctou. Vzápětí jsem však vrátil Muncia tam, kam patřil, do zapomnění.

Byla skutečně, no, jak se to řekne, když je holka hezká? Prostě je hezká. Pod tím si může kdekdo leccos představit. Tahle měla vysoké čelo, rovný nos, modré oči, hned řeknu, že dvě na správném místě a to je všechno, co bylo vidět. Vlasy měla pod čepcem, zřejmě měla dvě nohy a ruce byly takové, jaké mívají panenky, které nikdo nenutí drhnout podlahu. A měla taky příjemný hlásek, to říkám hned, dokud na to pamatuji.

„Když vytrváte a půjdete se mnou kousek dál, mohla jste se už přesvědčit, že nejsem žádný vlkodlak, uvidíte letní sídlo našich bratří z kláštera augustiniánů. Tam poblíž je krásné sousoší, které dali z kamene vytesat na památku jednoho z bratří. Anděl strážný tam převádí děti přes silnici. V tomhle případě a na tom místě to sice není třeba, protože je tam nemůže žádný povoz přejet, ale z takového toho duchovního důvodu to nějakou úlohu hraje. Nebo ne?“

Když jsem si všiml, že by mohla začít pofňukávat, řekl jsem: „ Nebojte se, Josefko, domů se dostanete neporušená a poměrně včas.“

Chvíli si mne nerozhodně prohlížela.

„Jak jste přišel na to, že se jmenuji Josefka? Jsem přece Helenka, po babičce von Klosek.“

Znělo to tak naivně, že bych ji byl políbil.

„Helenka. Tak jsem se skoro nemýlil. Já jsem Tomáš, po kmotříčkovi Mrkvanovi von Domanín. Měl tam statek, ale prohrál ho v kostkách. Tohle čertovo nářadí už mnoha lidem přineslo zkázu. Nikdy nehrajte hazardní hry, Helenko.“

Za tichého přemýšlení, samozřejmě myslela na to, zda příchylnost ke hře v kostky není dědičná, jsme došli až na konec hráze rybníka Svět. Já se snažil jít rázně, ona šla váhavě. Hráz jednoho rybníka přecházela v druhou, teď opatovickou. Tady to však byla samá díra. Bylo třeba dávat pozor na nohy. Mírně pofňukávala, snažil jsem se ji utěšovat. Měla strach, že přijde domů pozdě a že dostane od tetičky. Říkal jsem to, co se musí za podobných okolností říkat. Ať se nebojí, že prohlížet církevní stavby je činnost, která si zaslouží pochvaly. Ptala se, jaké církevní stavby si tu na té pusté hrázi prohlíží. Odpovídal jsem, že na ně dojde. Proto jsem zaváděl řeč na povzbudivější téma, kolik vesnic ty dva rybníky zatopily a kam se vesničani poděli. Příliš radosti jí to neudělalo. Proto jsem chlubivě nadhodil, kolik měšťanských dívek by dalo kdo ví co za to, aby tady mohly být se mnou místo ní.

Samozřejmě že jsem neuváženě střelil vedle.

„Vy jste strašně domýšlivý člověk,“ řekla popuzeně a přidala do kroku. To se mi hodilo. Teď to chtělo mluvit, mluvit a nepustit ji ke slovu.

„Když se u nás, Helenko, podzim vyvede, stojí to za to. Stromy, které se až dosud oblékaly do fádní zeleně, najednou zaplanou všemi barvami. Břízy, jasany, kaštany, javory a samozřejmě modříny se předhánějí, kdo nejvíc vynikne svými smělými barvami. Krajina se rázem změní. No, rázem ne, samozřejmě, ale člověk si taky hned všeho nevšimne, a když si pak všimne, nezbývá mu než se divit.

Tady se brodíme v závěji listí a koukáme, že nic nevidíme. Jenom cítíme vlezlý chlad, který ještě slibuje, že na chvíli pomine. Taky tomu tak je a sluníčko vypije mlhu z hladiny rybníka, v tom mlžném oparu najednou vystupuje modrá a zlatá, dálka se prolne do blízké šedi a z rybníka se vyloupne modro-zlatá krása.“

Tak jsem řečnil, sám jsem se sobě divil. Ona koukala pod nohy, občas zakopla a já toho využil a podržel ji. Pak jsem ji už držel pro jistotu.

„Tohle žádný malíř namalovat nedovede. Protože obraz stojí na místě a den se u nás mění od chvilky ke chvilce.

A na město, všimněte si, až půjdete po rynku, prší zlaté penízky. Máte dojem, že je vítr vidět. Honí se kolem střech a pak zase malátně usedá do vikýřů. A dědci s babkami si zapomenou, alespoň na chvíli, stěžovat na svůj pomíjivý osud.“

Koukala na mne vyjeveně. Dělo se tu něco, o co jsem sice stál, co jsem chtěl, ale zase jsem si s tím nevěděl rady. Brzdi, kamaráde, říkal jsem si. Konečně, byli jsme už u mlýna.

„Co mám dělat?“ zapípala zkroušeně, když se probrala z těch mých řečí. Byla někde, kde být nechtěla a ani neměla.

„Pojďte se mnou a nebojte se. Nikdo vám neublíží.“ Táhl jsem ji do šalandy. Byla tu u zdi hrubá lavice a před ní stolice. Seděl u ní sladovnický vandrovní s odznakem svého řemesla, splavcem, sekerkou na dlouhém topůrku. Něco brebentil, mluvil řečí, které jsem nerozuměl. Helenka si ho zděšeně prohlížela.

„Ten vám neublíží, je to mlynářův host, sedněte si na konec lavice a počkejte na mne.“

Mlýn byl plný hluku. Když se mele, všechno se točí, skřípe, bručí a lítá tam moučný prach.

„Nebuďte tam dlouho,“ zakvílela, než jsem vyběhl do mlýnice, abych s panem starým domluvil, co bylo třeba. Že Josef už zítra přijede pro domluvenou mouku, protože pozítří budeme vozit dřevo, které hajný Ondroušek slíbil připravit s tím, že nebude čekat, a když nepřijedeme, rozprodá ho selským.

Mlynář se drbal za uchem a pod čepicí počítal. Jenže já neměl čas se s ním zdržovat, vystrašená pěnkavička by mi mohla uletět.

„Kam pospícháš? Potřebuju něco napsat a ty se v psaní vyznáš líp než já,“ tahal mne za kabát.

„Přijedu zítra s Josefem,“ sliboval jsem.

Nahlédl do šalandy a pak už bylo slyšet jenom: „No to jo, no to jo.“

Dívka byla celá červená a vyjukaná jako králík.

Mlýn klapal a vrzal, koně ve voze před ním hrabali kopyty, trousili koblihy a nedbali o city jemnostslečny, holubi se procházeli mezi slepicemi, no, normální den a normální poměry. Vedle hráz rybníka a vodní náhon před mlýnem voněly vodou a dubovým listím a já si dělám hlavu, jestli se slečinka necítí být dotčena hrubostí těchto venkovských poměrů.

„Tadyhle je ta socha,“ řekl jsem skoro drsně, protože jsem se začínal cítit trochu provinilý, nevěděl jsem přitom dobře proč a vůči komu, možná že vůči těm venkovským poměrům, což je samozřejmě směšné. Pana starého jsem odbyl kvůli slečince, se kterou stejně nic nebude. Bude se jenom ofrňovat a zvedat nos.

V zatáčce silnice na Brannou stál anděl z pískovce a pod rukou měl dítě. Vlastně měl dítě pod křídlem a rukou ukazoval na druhou stranu silnice. Byl barevně natřený, žluté nohy, modrá říza, kdyby obživl, nemohl by vypadat jinak. Stál tu krátce, asi dva roky, ještě nestačil opršet.

Prohlížela si ho mlčky, nevyjadřovala se, takových jistě viděla víc a tak jsme vyrazili. Zpátky jsem to nabral po silnici, mezi lukami, tam bude cesta rychleji ubíhat. Sice tu není žádná romantika, žádné záblesky na vodní hladině, jenom žabí kvákot, a kdyby už čápi neodletěli, stál by tu jistě nějaký na jedné noze. Silnice byla pustá, v dálce se loudal kravský povoz, jinak nikde ani noha.

„Poznala jste zase kus Třeboně,“ řekl jsem, aby v tom tichu bylo trochu hlučno.

Pak se sama dala do řeči. Podle slunce se schylovalo k poledni a co doma schytá, tomu se už nevyhne, proto zřejmě rezignovala. Vypravovala, že je z Krumlova, tatíček je na zámku důležitým úředníkem a sem ji poslali, protože matička čeká šesté děťátko.

„No bravo,“ ujelo mi. Šest dětí však není žádná hrůza, vlastně to je docela běžný počet. Jenom paní tetička nemá žádné. Čím to?

„Paní tetička měla nějakou nemoc, chodily k ní kořenářky, do Varů jezdila a nic,“ svěřovala rodinné tajemství.

Stačilo vyměnit pana strýčka, řekl jsem, ale jenom v duchu.

„Takže budeš dědit, co?“

To jsem neměl. Urazila se. Zvedla nos a koukala na luka, kde žáby hlaholily tak hlasitě, že by snad tu moji nevhodnou větu neměla slyšet.

„Omlouvám se. Já vím, že nejste zvyklá na hrubé řeči, proto prosím pokorně o odpuštění. Snad s ohledem na zdejší hrubé prostředí se domnívám, že byste měla mít v Třeboni ochránce. Já jsem se už osvědčil jako bezpečný průvodce. Kdybyste někam šla, řekněte naší služce, až ráno přinese chleba, a já všeho nechám a budu vám věrně sloužit. Samozřejmě že nezištně. Jenom s nadějí, že na mně spočine váš milosrdný zrak trochu vlídněji než teď.“

4.

Že tu jen tak chodím po třeboňském rynku, natřásám se a dělám, že je mi všechno šumafuk, všechno až na třeboňské panny ruměných tváří, je zdání. Nic mi není jedno. Vražda kominíka Šimka námi všemi hnula, nahnala nám, kdekdo se bojí vyjít večer ze dveří, věžný na radnici pořád kouká a kouká, radní ho sledují, jestli kouká, kde komu hoří koudel. Především proto, že se až dosud nepřišlo na to, kdo to udělal, a když už to udělal, proč to udělal.

Za ženou nikomu chodit nemohl, na to už dlouho nebyl, dluhy neměl a taky nikomu nepůjčoval, taky prý neměl co, ale to může být hra, protože který dědic dneska přizná, co měl tatík ve strožoku.

Až sem by to bylo normální a žádný důvod ke strachu. Jenže se začalo šuškat a přišlo to ze zámku, kde se taky zasedalo a vašnostové tam taky důležitě jednali, že za tím mohlo být něco horšího. Co mohlo být horší? Jo, to se ptejte. Ví Bůh, kdo jim to nasadil do hlavy. Chuť vás na vyptávání přejde, když si odpovíte.

Šel tady ze zámku hlas, že kominík byl zavražděn pro víru. Každý soudný člověk se tomu směje, ale jenom na půl huby. Jak jde o víru, legraci stranou. Člověk nikdy neví, a zvlášť v téhle době, kdo má vlastně pravdu. Na adamity si tu v kraji už nikdo nepamatuje. Byli, nebyli, děti jimi strašili. Už se zapomnělo, kdoví, jestli někdy bylo.

Taky se povídalo, že kominík někomu viděl do polívky. Jak kouká komínem, tak jistě. Asi přišel někomu na jeho tajné spády. Jaké tajné spády může u nás někdo mít? Přemýšlejte a dejte si záležet. Našinci prý mají odjakživa sklon strkat prsty tam, kam nemají. Říkal to farář v nedělním kázání a my po sobě koukali jako jeleni. Starý Barvíř od Břilické brány se v lavici probudil a hlasitě se domáhal vysvětlení, co se děje.

„Co se děje? Nějací reformátoři, nebo kdo, na nás zase chtějí tlačit.“

„To je volovina,“ odpověděl procítěně. „Reformátoři. Co to je?“ Svou nevzdělaností vzbudil v nejbližších lavicích nelibost.

Pusťte však tohle u nás mezi lid a uvidíte. Po setmění se k nikomu do domu nedostanete, ani kdyby mu na střeše šindele hořely. A to už u nás všude po setmění svítí lucerny, ponocný je zhasíná až po půlnoci. Kolik generací už stačilo pomřít, ať už věřily v Jana upáleného nebo v Jana z mostu svrženého, kolik jich bylo, myslím těch opravených, kajících se za omyly předků a vyznávajících to pravé a jedině správné slovo boží, kolik jich bylo a my pořád, jak slyšíme Jesus Hominum Salvator nebo vidíme ono známé JHS napsané kdekoliv, hned se nám stáhne prdelka a zobeme z ruky úsporně žehnající.

Tak se ke mně doneslo, že tu asi budou někde nějací kacíři, nikdo neví nic jistě, ale mluví se o tom, hned jsem pojal úmysl cestovat. Praštit s obstaráváním mouky a dřeva pro rodinnou pec a vyrazit, nejspíš do Prahy. Tam to přece znám. Jenže by hned zvolali: hr na něj! Vzal roha, protože má strach. Něco tají. Nic netajím, jenom strach mne obešel. Vím své. Na rozdíl od Spolutřeboňáků jsem je viděl a zažil, pány patres.

Taky jsem hned zkontroloval naši rodinnou bibliotéku. Rodiče měli bibli, správné vydání bludy popírající, dva tři zpěvníky na faře koupené, modlitební knížky ze stejného zdroje. Já jsem si z Prahy přinesl jenom Gradus ad Parnassum. Napsal to jezuita Adler, proto nemůže jít o nic nežádoucího. Kdo chce skládat latinské básně, bez tohoto slovníku nic nepořídí. Nikde žádný Komenský, žádný Gleycha nebo snad Kleycha? Už si nepamatuju. Husova Postilla? Pane Bože, všeho zlého mne chraň, to abych si hned šel vypláchnout hubu.

Takže páni patres mohou přijet, projít se po třeboňském rynku a my jim prokážeme čest a pozveme je na brambory s mlékem. Může být i kozí.

Předem jsem vyloučil, že by je napadlo zahazovat se se zběhlými studenty, a proto mne přešly starosti. Když si člověk všechno náležitě a do hloubky rozebere, uleví se mu, protože obsáhne všechny možné i nemožné okolnosti, souvislosti, které na něco mohou mít vliv. Nic ho pak nepřekvapí, se vším počítá.

Zašel jsem za Munciem. Vyčkal jsem času, kdy pravidelně odchází z kanceláře, která byla, jak víte, v zámku a jak víte jistě, byl zámek něco jako svět pro sebe, pro normální místní oblast nepřístupná, tajemná, panský svět se svými zákony, o kterých si našinci jenom vypravovali. Já jsem směl do jeho brlohu. Seděl a česal si hnědou poloparuku.

„Co mi neseš?“ zeptal se nepříliš přívětivě.

„Nic ti nenesu. Co bys tak asi chtěl? Všechno, co potřebuješ, máš, nebo nemáš?“ Na slušné vychování jsem musel zapomenout, má mne za křupana, musím se proto chovat jako křupan. Kdybych se choval jinak, vnesl bych rozpory do jeho panského vědomí. Sedl jsem si na židli, nečekaje na výzvu. Sledoval to, nelibost však nevyjádřil.

„Já bych toho potřeboval,“ odfoukl si a hned upřesnil oblast svých bezprostředních potřeb. „Co to bylo za pannu, myslím v neděli na korze, cos před ní tak šaškoval?“

„Myslíš tu, jak tam šla?“ dělal jsem hloupého. Kdybych přiznal, že jsem s ní už byl v Opatovickém mlýně, moc bych si to s ním rozházel. „Nějaká holka, asi tak patnáct. Husička ještě neopeřená, vlastně nepodškubaná.“

„Jako znalec stojíš za starou belu. Za psí pšouk. Náhodou to byla krasavice.“ To slovo krasavice vyslovil proloženě, s patřičným důrazem na jednotlivých slabikách.

„Krasavice,“ opakoval jsem po něm posměšně, „nic pro mne. Já dávám přednost děvám už poučeným, které mají rozhled po třeboňské přírodě.“

„To chápu, pokud jde přímo o tebe, tak dokonce schvaluji. Ty jsi ve své prostoduchosti šťastný člověk.“

Nedali byste mu do nosu? Nezbylo mi než zavrtět hlavou.

„Takže nic nevíš,“ vypálil jsem.

Zadíval se na mne udiveně, hřeben v jedné, paruku v druhé ruce. „Co mám vědět?“

„O té vraždě, přece. Kdybys něco věděl, nemluvil bys o nějaké husičce, ale o tom, co hýbe celým městem.“

„Ty máš ale starosti. Proč tě zajímá právě tohle?“

„Protože se, stejně jako všichni, bojím po setmění vyjít na ulici. Protože se tam neválejí jenom hovnince, prasečí i jiné, ale i mrtvoly. Číhají tam vrahové, na které nikdo nestačí.“ Určitě jsem vypadal ustrašeně, což byl můj záměr. Když je člověk postrašený, vzbudí buď soucit, proto i sdílnost, nebo odpor, většinou u žen, což v tomhle případě neplatilo.

„Jeho knížecí Jasnost je tím případem krajně pohoršena. Její poddaní jsou vražděni na ulici jejího města. Nebývalé v téhle době. No, uvidíme. Dočkáme se mnohého, co nás nepotěší, co však povede k potrestání viníků.“

Znělo to záhadně, povzbudivě, jako počestný, vrchnost uctívající Třeboňák se nemám čeho bát, protože to Jeho Jasnost vezme nebo už vzala do ruky, myslím tím nejjasnější ruku. Jenže jako Třeboňák musím mít taky plnou prdel strachu, protože až ta ruka začne trestat, bude to brát hlava nehlava. Jinak na toho vraha nepřijde, když ho ještě teď nemá. Kdoví, kde je mu konec.

„Myslíš, že ho dopadnou?“ zeptal jsem se naivně.

„Koho?“

„Proboha! Toho vraha přece!“

„To nevím. Asi sotva. Ten je už asi dávno za horama.“

„Koho potom chtějí chytat?“

„Ty ostatní. Ty, kteří ho skrývali. Ty, kteří se vraždit chystají. Ty, kteří nemají čisté svědomí, lidi malé víry a ještě menší kázně. Mohl bych ti vypravovat.“

Je tohle dneska ještě možné? zvolal jsem v duchu hlasitě. V požehnaném, osvíceném osmnáctém století? Nikde v okolí žádná válka, od moru máme pokoj, v míru si stavíme pohořelé domy, chystáme dvě nové pekařské živnosti, snažíme se svést, to jsem si nepřiměřeně stranil, krásné panny, zaručeně nevinné, a najednou tohle. Hup a přiznej pravdu! Hup a na hranici s tebou! Do ohně s cizími, nevhodnými nebo nesprávnými myšlenkami. Škoda že jsem přišel o toho Cicerona. K čemu by mi však byl? Můžu jenom čekat a doufat, že když jsme to přežili až dodnes, že to přežijeme ještě pozítří.

Stejně jsem se však ten den Muncia nezbavil. Hlavou mi neodbytně táhla otázka, kterou mi tam nasadil. Říkal přece, že jsem šťastný člověk. Jak na to přišel?

Řeči, řeči. Člověk mluví, slova se z něj sypou jako kroupy z pytle. Ani na ně nemyslí, jenže by měl. Řekne a hned zapomene, co tím myslel. Nebo mluvíme jenom proto, abychom vydávali zvuky, abychom se nebáli být zticha? Nebo co?

Slovo má svoji váhu jenom někdy. To jsem si už ověřil. Když Muncia pomluvím, hned se tu budou míhat pěsti a já budu vědět, že jsem udělal chybu.

Zarazilo mne, o čem to v posteli přemýšlím. Psal Montáň o štěstí? Nevzpomněl jsem si. Proč? Myslím, proč asi nepsal?

Protože asi není nic tak těžko uchopitelného, nic tak osobního, jako je právě tohle. Mám štěstí, že ještě žiji, protože se mi zatím ještě smrt vyhýbá. A to má být to štěstí? Vždyť mne stejně nemine. Nerouhej se, Šlupko! Štěstí je radost z něčeho, co se buď náhodou, nebo mým přičiněním a pro mou výhodu přihodilo. O tom lidé přece museli vždycky přemýšlet. Tak proč o tom v bibli nic není?

Tady jsem se zasekl. Já hned, Bože, odpusť mi. Jak to, že není?

Pátral jsem v paměti, vstal jsem, zapálil svíčku, otevřel bibli, kterou jsem si od otce včera půjčil, protože jsem chtěl dát najevo dobrou vůli. Vincek se na posteli vrtěl, ale nevzbudil se. Buď jsem špatně hledal, nebo tam skutečně přímo nic nebylo. Píseň Šalamounova. Ta mne vždycky zarážela. Tady bylo přece všechno, co se štěstím souvisí, ale samotné štěstí tam pojmenováno není. Nebo neumím číst.

Tak to asi je, že lidé cudní se nepřiznávají k tomu, co cítí. To jenom já všechno halasně vytroubím a jsem směšný. Pojmenovat štěstí by snad znamenalo o ně přijít. Vidíš v lesknoucí se vodě obraz své milé, zaměříš na něj zrak a ona se tam jenom hladina míhá a svádí tě k nepřístojnostem.

Tak proto, páni proroci, papežové, kardinálové a všichni, kteří ke mně s důvěrou přicházíte se slovy útěchy. Už tomu začínám rozumět.

Zahrada uzavřená jsi, sestro má, nevěsto,

uzavřený val, zapečetěný pramen.

Jak jsi krásná, přítelkyně moje, jak jsi krásná,

oči tvé jsou holubice pod závojem.

Bylo mi děsně smutno v tu chvíli. Proč? Štěstí by snad mělo člověka rozveselit.

Table of Contents

1.

2.

3.

4.