Na první pohled je Blanka docela obyčejné děvčátko, jakých jsou v Praze tisíce. Čím je však doopravdy? Skutečně přišla na Zem z planety Nauhir, o které tak často nadšeně vypráví?

Odpověď naleznete v knize, kterou pro Vás toto sotva pětileté děvčátko za pomoci svých velkých přátel vytvořilo.

Nejmenší ze sedmikrásek, která vykvetla v odlehlé části parku, vydala svoji vůni a opět odešla, aniž by si toho kdokoliv všiml.

Michal Čagánek

MALÁ

Nové Proudy
2014

Obsah

Obálka

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Modlitba vděčnosti

Poděkování

Knihy mého srdce

Ilustrace

Tiráž

I

Můžeš odložit svou cestu ke studánce na další den, potom však musíš počítat s mnohem větší žízní, kterou budeš hasit.

Říkají mi Blanka a na jaře mi přáli ke čtvrtým narozeninám. Nyní je podzim, stromy odevzdávají své plody. Stačí vzít do dlaně jablko nebo zralou švestku a člověk hned ví, že je tady správně, že věčnost trvá a bere na sebe bezpočet podob.

Uprostřed léta jsem poznala, že umím číst. Seděla jsem v parku pod stromem, starý jírovec mě rád chová ve svém stínu. Ráda se opírám o jeho kmen. V tom kmeni je dutina, do které se dá vlézt, když člověk chce a je dost malý na to, aby se do ní vešel, jako jsem já malá.

Nevstoupila jsem do stromu toho dne. Nevdechla jsem vůni rozpadajícího se dřeva pokrytého pavučinami jako zdi starého hradu. Neodloupla jsem kousek a nepodržela ho v dlani, dokud se nerozpadl v prach, který neodnesl vítr.

Seděla jsem pod stromem a vítr si hrál s mými vlasy. Četla jsem. Podle obrázků a podle toho, co jsem tolikrát slyšela z maminčiných úst, dokud tady ještě byla s námi a usmívala se na svět. Krásná jemná maminčina ústa, kterých je tak příjemné se dotýkat.

Nebyla se mnou toho dne. Jedině stromy šeptaly do větru. Šeptal vítr. Šeptal starý jírovec. Také já jsem šeptala, co bylo v paměti.

Příběh Malého prince, který opustil svoji planetu a přibyl na Zemi. Na Zemi byla poušť, v té poušti studna, ze které se dalo pít kdykoliv člověk pocítil žízeň. Avšak téměř nikdy z ní nepil, protože byla tak malá a poušť byla všude.

V té knize jsem četla. Z obrázků a ze vzpomínek. Na všechno ostatní jsem zapomněla. Na stromy a na vítr. Na maminčina ústa i na malé děvčátko, kterému říkají Blanka.

Pak najednou to bylo tady. Četla jsem. Nepřekvapilo mě to. Uvědomila jsem si, že to umím a že to umím už dávno.

Přečetla jsem celou knihu a začala číst znovu. Četla jsem nahlas, a co jsem četla, bylo živé a bylo Pravda.

Jako je pravdivý každý strom a každá květina, protože roste z vody a ze světla a po ničem jiném netouží, než být květinou, která roste, kvete a uvadá.

To bylo v létě. Listí na stromech bylo zelené, byly prázdniny a maminka byla zdravá. Byly jsme spolu každý den. Byly to živé dny plné radosti, kterou jsme nemusely nikde hledat. Protože byla všude.

Někteří lidé nás měli za blázny, opravdový svět je prý světem smutku a bolesti. Ne snad že by se mýlili. Prostě nahlíželi svět očima svých vlastních zkušeností. Tak jako člověk věří, že  všechno ovoce je trpké, když v životě ochutnal jedině pláňata.

Blázny jsme byly hlavně pro našeho tatínka a jeho svět plný násilí. Od toho přepadení skoro nevychází z domu. Jedině když mu dojde pití. Jedině když se napije, se někdy dokáže usmát. Alespoň na malou chvíli je všechna bolest pryč a on je zase doma.

Náš starý dobrý tatínek. Má svoji práci, na kterou je hrdý. Rodinu, pro kterou by udělal všechno na světě. Pro svoji ženu, pro Matěje, který je už velký kluk. A pořád roste.

„Tati, až vyrostu, budu policista jako ty!“ říká hrdě, na hlavě tátovu služební čepici. Tatínek se usmívá a nikdo nepochybuje.

To bylo před tím, než jsem přišla na svět. A ještě chvíli potom. Potom šel jednou tatínek do obchodu, do samoobsluhy u nás v ulici. Jen tak pro pár věcí, že bude hned zpátky. Vrátil se za několik hodin. Bez věcí a od krve.

Zatímco nakupoval, někdo vytáhl pistoli.

Prodavač se nedokázal ani hnout. Zato se pohnul tatínek.

Třeskl výstřel, zazněly nadávky. Dvě těla se svezla k zemi.

Schytal to od tatínka pořádně.

Ještě ten den ho obvinili z ublížení na zdraví a veřejného ohrožení. Ne toho s pistolí, ale tatínka.

Matěj už nechce být policistou. Největší radost má, když do mě může strkat nebo mě tahat za vlasy. Dokud byla maminka s námi, musel si dávat pozor, aby do mě nestrčil v její přítomnosti, protože to by se maminka zlobila a on by nesměl celý večer k počítači.

Kdybych tatínka s Matějem neznala, snadno bych si mohla myslet, že jsou zlí. Že mě nemají rádi. Že mi snad dokonce chtějí ublížit. Tak tomu není. Prostě zapomněli, to se stává.

Kdo nemůže nikdy zapomenout, je Griz-Li. Můj bratr z planety Nauhir na sebe vzal podobu morčátka, aby se mnou mohl na Zem.

Kamkoliv jdu, všude mě provází. Za maminkou do nemocnice, do parku i do školky.

Ne všude nás vítají s otevřenou náručí. Zvyklo si na to děvčátko i jeho společník.

Jednou jsme museli odejít z kostela. Byl krásný slunný den, v kostele však nebylo světla víc, než kolik se vejde za knot svíce. Všechno bylo cítit rozkladem. Podobně voní nitro starého jírovce, když si do něho vlezu, abych zevnitř pozorovala svět. Ten je však živý.

Prohlížela jsem sochy, obrazy, lidské tváře a nikde jsem neviděla žádný úsměv. Ani jediná památka na dobu, kdy se lidé neuzavírali zdmi a střechami, ale žili společně s větrem, stromy a květinami. A Bůh byl všude. Nikdo nemusel nikam chodit, aby se mu přiblížil.

Vzpomínka na domov mi vehnala slzy do očí. Cožpak všichni zapomněli?

Vtom do kostela vlétl ptáček. Malá vlaštovka si vystavila hnízdo vysoko pod klenbou chrámu. Začala jsem se smát. Přece jen si život našel cestu!

Několik lidí se po mně ohlédlo. Hlavně jedné paní, která byla moc smutná a opuštěná, nepřišel můj smích vůbec vhod. Křičela, že kostel není žádný holubník, ačkoli jsem v náručí nechovala holoubka, ale morčátko. Vyjmenovala všechny své zásluhy o světové blaho a celý seznam slov, která se běžně před malými děvčátky neříkají. Zařekla se, že do chrámu víckrát nevkročí, pokud někdo neprodleně neztrestá moji troufalost.

Jaký trest měla na mysli, se už asi nikdo nikdy nedozví, protože najednou začala plakat. Nikdo se tomu nedivil.

Stále jsem měla na tváři úsměv, zároveň mi však bylo smutno za tu paní. Vzala jsem ji za ruku a řekla: „Jen plač, po dešti bývá modrá obloha.“

Potíže mívám také v obchodním domě, který se jmenuje stejně, jako se lidé naučili říkat planetě Zemi – Svět, a kam jsem si zvykla chodit číst. Všechno jenom proto, že jsem malé děvčátko, navíc s morčetem pod kabátkem, které ale klidně může být třeba kradená kniha. Dospělí mají bujnou fantazii.

Dokud jsme chodily společně s maminkou, bylo všechno v pořádku. Nikdo na děvčátko nepohlížel úkosem. Nepozastavoval se nad tím, co tady dělá. Nekladl mu otázky.

Jenomže maminka tady není.

Už od léta leží v nemocnici, zatímco tatínek se na opačném konci města snaží zapomenout na své zklamání. Protože se mu to nedaří, vybíjí si vztek na děvčátku. To jediné s ním má slitování. To jediné mu říká hezké věci. To jediné ho má rádo, a to se nesmí.

Matěj, kterému všichni říkají Mat, má svůj počítač. Děvčátka si nevšímá. Všímal by si, kdyby křičelo a plakalo, když je bije nebo tahá za vlasy, to však děvčátko ani nenapadne. Něco jiného je, když vztáhne ruku na Grizlíčka.

Proto ho většinou raději neberu s sebou domů. V parku je dostatek bezpečných úkrytů.

On si Mat myslí, že je starší než já, když přišel na svět o něco dříve. On je velký, já malá, on je muž, já žena, to mu dává právo být hrubý.

Oč větší je ten, kdo se umí sklonit k malému. Oč silnější, kdo pomáhá.

Když jsem byla menší, chodila jsem do školky. Už nechodím. Kvůli Grizlíčkovi, hlavně však kvůli slečně Renatě, která nás měla učit. Ale neučila nás nic. Jenom mít všechno hezky srovnané. Dělat, do čeho se nám nechce. Neradovat se příliš hlasitě a plakat jedině na záchodě, aby druhý neviděl.

Grizlík jí zpočátku nevadil. Měl v rohu svůj domeček vystlaný hoblinami od jednoho tatínka truhláře. Kdokoliv mohl přijít a hrát si s ním. Potom zjistila, že ho děti mají rády. Že ve svém domečku vůbec není, protože jde z náruče do náruče. Zatímco ji nikdo neobjal celé věky.

Řekla, že je Griz-Li divoké zvíře, možná dokonce nemocné. Že by mohl někoho pokousat.

Řekla jsem, že svět nepoznal mírumilovnějšího tvora. To že dřív ona někoho pokouše.

Několik dětí se zasmálo. Renata vykřikla.

„Okamžitě ven! Oba!“

A tak jsme šli. Z okna nám kynuly dětské dlaně podobné dlaním trosečníků unášených ve člunu po hladině oceánu.

Nikdo nám naštěstí nemůže zapovědět park nebo dětské hřiště. Nikdo nám nemůže zakázat stromy a trávu, průlezku ani pískoviště. Pokud mám někam šplhat, zvolím raději strom než stavbu z ohlazených trámků. Pružná větev poskytuje stejný zážitek jako houpačka.

Jednu přednost však dětské hřiště přece jen má, je plné dětí. To kvůli nim sem chodíme, ne kvůli atrakcím, které vymysleli dospělí, kteří si zapomněli hrát.

Griz-Li slaví velké úspěchy. Málokdo si dokáže představit takové zvíře. Bílé, černé a rezavé chlupy trčí do všech stran a téměř zakrývají drobné, zato však hbité nohy. Nepoddajná čupřina odděluje velké uši. Oči černé, čumák oblý s věčně se usmívající pusinkou. Ocásek se někde ztratil.

To všechno dohromady dává vzniknout dohadům, o jaké zvíře se vlastně jedná. Padají různé návrhy, od křečků, až po štěňata.

„A morče by to být nemohlo?“ zkusím dětem napovědět.

„Mohlo! – Asi jo! – Mohlo!“ překřikují se děti.

„Proč je ale takové ježaté?“

„Jé, mohla bych ho učesat?!“ nabízí se hned několik holčiček, zatímco pihovatý kluk by mu rád ukázal svůj náklaďák.

Dostane se na všechny a ještě zbude na další děti na dalších hřištích i na několik maminek.

Škoda, že do obchodního domu Svět nechodí víc dětí, snadno bych se mezi nimi ztratila. Jsou zde, ale jedině v dětském koutku. Jedině tam je jim dovoleno si hrát. Ale bez zvířátek a s hračkami, které hračky vůbec nejsou, protože nepřipomínají nic, co má člověk doopravdy rád.

Není tu tráva ani oblé kamínky, jaké bývají na břehu řeky a s kterými jdou krásně házet žabky. Není tu chmýří pampelišek, do kterého je tak snadné namířit svůj dech. Ještě vlhké kaštany neleží nikde kolem. Ani jediný lístek s barevným vzkazem podzimu. Namísto okna mihotající televize omílající dokola pořád tu stejnou pohádku.

Měla jsem co dělat, abych se nerozplakala. To ale nešlo, hned by si mysleli, že jsem se ztratila.

Nechodím si hrát, nezajímají mě pohádky. Mým cílem jsou knihy.

Pro malé děvčátko je moc těžké dostat se k tomu, co ho zajímá. Buď má krátké ruce, nebo se všichni ptají. Je nepřípustné, aby bylo samo v obchodním domě, klidně sedělo, hladilo morčátko a přitom si četlo.

Nikdy jsem nepokrčila jediný list, jediný chloupek milého Griz-Liho nezůstal ležet na podlaze, přesto bylo pokaždé něco špatně.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Začala jsem se smát. Ještě nikdo nevykal malému děvčátku, kterému říkají Blanka, ještě nikdy. Natož tak vyparáděný pán v obleku, navíc s cedulkou se jménem na klopě a s drátkem v uchu.

„Ano, Roberte. Jistě,“ usmála jsem se pobaveně.

Ten, kdo se ptal, se usmát nehodlal. Právě naopak, tvářil se nesmírně vážně. Víc než vážně. Tvářil se, jako by se vážný už narodil. Přitom jsme oba věděli, že to není pravda.

„Prosila bych knihu Zlatý věk Atlantidy. Tam nahoře. Vidíš?“

„Chcete si ji koupit?“

„Ale no tak, Roberte,“ nemohla jsem zadržet smích, „snad bys nechtěl peníze po malém děvčátku. Jestli chceš, můžeš mi ji koupit ty, úplně ale postačí, když mi ji podáš.“

Jestli byl mužův obličej do té chvíle vážný, pak nyní dočista zkameněl. Vytáhl z kapsy vysílač a začal do něho mluvit. Sám by na knihu patrně nedosáhl.

Za chvíli dorazila posila. Obrovitánský chlapík ve stejném, ale o dost větším obleku, také s cedulkou a drátkem. Na knihu by dosáhl jako nic, on se místo toho začal vyptávat na moji maminku.

„Je někde tady?“

„Jé, to by bylo krásné!“ zvolala jsem nadšeně. „Když ona je ale v nemocnici, už od léta. Pořád jenom leží a vůbec se nehýbe.“

Velký se podíval na menšího a začal mluvit do vysílače. Byla jsem si jistá, že volá posilu, že přijde další fešák v obleku a ten bude mít tentokrát rovných třicet metrů. Hravě mě zvedne ze země a roztrhne mě vejpůl, jak mi jednou slíbil tatínek. Všechno jenom kvůli tomu, že jsem se chtěla dozvědět něco o Atlantidě, což je malým děvčátkům zapovězeno.

Přišel Marek. Bez obleku, bez cedulky. Na sobě pohodlnou košili, na tváři úsměv.

„To je v pořádku,“ pokynul oběma obrům. Hned byli o polovinu menší, nakonec zmizeli úplně.

„Ty jsi ta malá čtenářka?“ zeptal se Marek. V očích mu svítilo.

„A ty budeš nejspíš vládce celého Vesmíru, když tě ti dva tak poslouchají.“

„Tak nějak.“

„Ale nemusels jim říkat, že je to v pořádku. Co je v pořádku na tom, když se dospělí povyšují na malé děvčátko?“

„To je pravda,“ připustil Marek. Jeho obličej posmutněl.

„Ale netrestej je, prosím,“ doplnila jsem rychle, „oni to nemysleli zle, jenom už zapomněli, to se stává.“

Marek se začal smát, ale ne jako se smějí dospělí, úplně obyčejně. Tak jako se smějí obyvatelé planety Nauhir a jako se smějí děti. To rozhodlo.

„Taky píšu knihu.“

„Neříkej. A o čem?“

„O tom, jaké to je být malým děvčátkem, které je každému k smíchu.“

„Já jsem se nesmál tobě.“

„Já vím. Ale řekni, jak to že tys nezapomněl?“

„Také zapomínám,“ povzdechl si Marek. „Bohužel až příliš často. Naštěstí jsou na světě malá děvčátka, která člověku připomínají, že legendy nelžou.“

„A taky morčátka,“ řekla jsem a podala mu svého přítele.

„A morčátka,“ řekl Marek a pohladil Griz-Liho.

„Vítejte na Zemi!“

II

I Tvůj anděl strážný má svého anděla strážného – Tebe.

Chodím za maminkou každý den, když je to jenom trochu možné. A to je téměř vždy. Jedině tehdy nejdu, když mě tatínek zamkne v pokoji, protože dostane vztek, že jsem tak malá a všechno můžu. Kamkoliv jít, kohokoliv navštívit, vůbec se nebát a klidně vidět anděly, dobro a lásku. On nemůže nic.

„Tak řekni, můžu ovlivnit krizi? Děcka v Africe brečí hlady a já můžu co?! Akorát houby! Všecko je to byznys! Prachy, prachy, prachy!“ křičí sám na sebe, bouchá do stolu.

Někdy je toho na něho příliš. To je chvíle malého děvčátka. Najednou se objeví a ani nemusí nic říkat, tatínek hned ví, že je tady pro něho. Chytne ho za vlasy a už ho vede do pokoje.

„Tady budeš, ty malá čmuchalko!“

Zamkne dveře, pak do nich mlátí. Dlouho kleje, křičí. Já jsem tichá a posílám mu lásku.

Také ztichne, dříve nebo později. Někdy se rozpláče, jindy jenom tak sedí, zády opřený o dveře, které mezi námi netvoří hradbu, ale pomyslnou spojnici, a je nám skoro dobře.

„Byla jsem s tatínkem,“ řeknu další den mamince. Maminka ví. Docela tiše leží ve své posteli, oči obrácené ke stropu. Ve vzduchu se v pytlíčku vznáší umělá potrava a pomalu hadičkou přetéká do maminky. Dobře vymyšleno. Aspoň se nemusí o nic starat.

Kdo moji maminku nezná, může snadno propadnout soucitu. „Chuděrka,“ říkají i o mně. Všechno jenom proto, že vidí pouze slupku. Ta je nejmenší částí. Tak malou, že z určitého úhlu pohledu vlastně neexistuje. Přesto většina lidí nevidí nic jiného.

Nikdo neví, co jí vlastně je. Doktoři na jejím těle nenašli jedinou závadu. A hledali opravdu důkladně.

Prostě toho na ni bylo příliš. Každý den nekonečné ulice. Domy, schránky, dopisy, pohlednice. V zimě, v dešti. Místo odpočinku hádky s tatínkem. Matěj se ani nezvedne od počítače, ani postel si neustele. Všude po domě špinavé nádobí. Další hádky a znovu do práce.

Uprostřed noci výstřely. Mat sedí za počítačem a zuřivě ničí nepřátele. Tatínek křičí na maminku, maminka pláče. Alespoň kvůli dětem by mohl, když ona je pro něho vzduch.

„A kdo měl soucit se mnou, když mě vylili z práce?! Kvůli takovýmu hajzlovi. Kdo se mě zastal, kdo?!“

Křik sílil a sílil. Jako tolik podobných nocí jsem seděla na posteli a hovořila s Milovaným. Doprovodil mě na Zemi přijímaje tisíce podob, jenom aby mi byl stále na blízku.

On je tím, čemu lidé říkají anděl strážný. Je však také mým rádcem, učitelem i přítelem. Spolu jsme přišli na svět a společně také odejdeme. V každém okamžiku je zde a celou svou silou stojí při malém děvčátku, když jeho síly docházejí.

Každý má svého ochránce, málokdo se však skutečně těší z jeho přítomnosti. Buď v něj vůbec nevěří, nebo si myslí, že si jeho blízkost nezaslouží. Další chtějí dokázat všechno sami, jiní se ho dokonce bojí. Je přece tak mocný. Všechno zná, všechno vidí. Ještě by mohl číst v jejich mysli. Ještě by mohl nahlédnout do jejich srdce. Ještě by mohl odsoudit jejich duši.

Také tatínek má svého ochránce, protože s ním však není ve spojení, jako by ho neměl. Jako by člověk umíral žízní a neviděl džbán vody, který před ním stojí na stole.

V každé vteřině je vše připravené pro naše štěstí. Každá vteřina je studna, ze které můžeme pít nebo se v ní topit. Někdo udělá misku z dlaní a prostě se napije, jinému dojde teprve na samém dně, že žíznil po něčem, čím byl celý čas obklopený.

Tatínek zvolil druhou z cest. Maminka by mu ráda pomohla, všechny pokusy však končí nezdarem a jí samotné docházejí síly. Narůstá bolest. Napětí se stupňuje. Alespoň kvůli dětem…

V noci nespala. Ráno, ještě za tmy, odešla maminka do práce. Byla bych šla s ní, někdy jí pomáhám, něco mi v tom však zabránilo.

Ve dveřích se zastavila. Usmála se. Nebyl to obyčejný úsměv. Při všem trápení, které poslední dobou prožívala, v něm byla nesmírná lehkost.

Také jsem se usmála.

V tu chvíli bylo všechno v pořádku. Naše planeta byla zde. Svět ožil. Z ložnice bylo slyšet tatínkovo chrápání, v pokoji pokojně oddechoval Matěj. Přišlo nám to k smíchu.

„Dohlédni na ně, ano?“ řekla maminka a nečekala na odpověď. Dobře věděla, že udělám, co bude třeba.

Ještě to chtěla zkusit. Na poště si vzala vozíček a vydala se do ulic.

Byla vděčná za svoji práci. Za jasné poslání, které může naplňovat. Každé psaní má určeno, do které schránky patří, přesně tam se také dostane.

Občas se stane, že se jméno na obálce neshoduje s žádným ze jmen na schránkách. To potom začíná detektivní práce. Maminka zazvoní na některé dveře a ukáže obálku.

„Jo ta, ta bydlí ve čtvrtém patře. Voháňková, ona se teď vdala.“

Záhada je vyřešena.

Také toho dne maminka zvonila. Muž, který otevřel, si ji důkladně prohlédl. Přemýšlel, jestli se jí má obávat nebo ne. V každém případě byla podezřelá.

„To jsem já,“ řekl konečně.

Maminka mu podala dopis.

„A ty si ženuška toho fízla.“

V mamince hrklo.

Muž se pohnul dopředu: „Jaké to je spát s poldou?“

Chytil maminku za zápěstí a prudkým trhnutím ji přitáhl k sobě. Ne, nic jí neudělal, ta možnost tady však byla.

Jako by se tím setkáním v mamince něco zlomilo. Mlčky dokončila svoji práci. Rychle, účelně, bez jediné myšlenky. Vrátila vozíček a šla. Nejprve nakoupit, hned potom domů.

Za pokladnou na ni čekala ochranka.

„Můžete nám ukázat, co máte v té tašce?“

„Dejte mi všichni pokoj!“

Začala bitva. Moje křehká maminka zpohlavkovala dva urostlé muže. Snad podvědomě cítili, že je maminka v právu, jinak by tam jen tak nestáli a nenechali se tlouct.

Ještě naposled udeřila a potom vysílená padla k zemi. A už nevstala.

Marek je hodný, měl by ale víc důvěřovat. Když se někdo ujme malého děvčátka, měl by se ujmout také jeho snu a ne se pobaveně usmívat, když mu začne vyprávět o knize, kterou tvoří.

„Tak kniha? Předpokládám, že rovnou román,“ říkaly jeho oči.

Rozhodla jsem se dát mu na pamětnou.

„Ty děláš co?“

Marek se rozhlédl po obchodním domě, jehož prohlídku jsme před malou chvílí dokončili. Skutečně výmluvné.

„Pane Svět,“ řekla jsem důrazně.

Marek se usmál. Jeho oči říkaly: „Ano?“ Na stole před ním ležela káva, vzal šálek a trochu se napil. Já jsem si přála sklenici vody, namísto toho jsem dostala horkou čokoládu. Nikde prý nemají lepší.

Nabrala jsem plnou lžíci a nechala čokoládu zvolna stékat do šálku.

„Obchoďáku, obchoďáku,“ popíchla jsem Marka znovu. „Tak tomuhle u vás říkáte voda? Zajímavé, skutečně zajímavé. Už se nedivím, proč se vám tady ztrácejí věci a dětský koutek vypadá tak, jak vypadá.“

Marek se naklonil dopředu: „Jistě, pořád je co vylepšovat-“

„Ano,“ nenechala jsem ho domluvit, „ale jedině tehdy, když připustíš, že to není dokonalé.

Moc krásnou prohlídku jsi mi udělal. Viděla jsem všechna oddělení, všechno, co nabízíš. Od housek, přes tyčinky na rty a pyžama až po obří televizory. Taky spoustu prodavačů. Všechny jsi zdravil, s úsměvem, jak jinak, a oni zdravili tebe. Usmívali se a ty jsi to měl za samozřejmé, ale nebylo tomu tak. Ano, někteří se usmáli, protože tě rádi viděli. Jeden nebo dva. Většině jsi však byl lhostejný a několik z nich dokonce za svým úsměvem zatínalo zuby a skutečně bych ti nepřála, abys jim byl vydán na pospas.

Třeba ta mladá žena v drogerii.

Dobrý den, Petro, jak se vám daří?

Usmála se.

Děkuji, dobře.

A ty jsi byl spokojený.

Ta otázka byla ale položená tak, že jinak odpovědět ani nemohla!

Je hezké, že víš, jak se jmenuje, co ale o ní víš doopravdy? Víš, že má dítě, docela malého chlapečka, který je nemocný? Ona s ním ale nemůže být, protože by přišla o tvůj úsměv. Tak s ním je sousedka, stará paní s prsty křehkými jako nejkřehčí skořápka toho nejkřehčího vajíčka. Ta paní nemá jiné přání, než aby už mladá konečně přišla domů a postarala se o své dítě. To ti ale nikdo neřekne.“

Vstala jsem, v náruči Grizlíčka, připravená k odchodu.

„Tu čokoládu si vypij sám, když ti tak chutná.“

Teď se ukáže pravda. A ukázala.

Kdyby byl Marek obyčejný dospělý, tak by se rozzlobil, protože jsem se dotkla jeho pýchy. Zvýšeným hlasem by mi řekl, co si myslí o malých chytrých děvčátkách, a byli bychom spolu hotovi. On namísto toho v tichém souhlasu pokýval hlavou, hlasitě vydechl a pak – pak se začal smát. Smál se čím dál tím víc. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Ano, to je přesné,“ řekl, když byl opět schopen mluvit. „Zavírat oči, to mi jde dokonale.“

„Potom bys měl změnit firmu.“

Teď jsme se smáli oba. Vlastně všichni tři, nesmím zapomínat na Grizlíka. Také slečna z kavárny měla na tváři úsměv. A ta čokoláda byla vážně skvělá.

Nejen za maminkou chodím do nemocnice. Rychle jsem zaplnila její stolík drobnými dárky. Krásnými suchými listy, prázdnými hlemýždími ulitami, kamínky všech tvarů a barev. Stěnu nad maminčinou postýlkou pokryly obrázky. Za chvíli jich bylo všude plno.

Začala jsem zdobit další stěny, obdarovávat další nemocné. Na jednom, na dalším pokoji. Brzy mě znali v celé nemocnici.

Jedna paní mi dala velkou čokoládu. Prý jsem její anděl strážný. Neříkala jsem nic. Skutečný anděl stál u lůžka a usmíval se. Dobře jsem věděla, že mu nevadí, že se mu tak trochu míchám do řemesla. Je snazší uvěřit v malé děvčátko než v neviditelného ochránce.

Čokoládu jsem vzala dětem na óčka. Ó-Ó, říkáme mi malí, onkologie nezní tak hezky. Už na mě čekaly. Desítka holých hlaviček, ze kterých ani přítomnost nemoci nesmazala úsměv, se rozzářila radostí.

„Teda, já žasnu!“ prohlížela jsem si barevné malby na stěnách místnosti. „Konečně to tady nevypadá jako v márnici.“

Děti vyprskly smíchy.

„V márnici! V márnici! Ale to ne my sami, sestřička Evička nám pomáhala! Nebo spíš my jsme pomáhaly jí.“

„Jestli jste si nakonec nepomáhali všichni navzájem,“ poznamenala jsem s úsměvem a podala čokoládu malé Haničce, aby se rozdělila s ostatními.

Grizlíka dostal Filípek, byla na něm řada. Hned si ho posadil na klín a celý se rozplynul v hřejivých dotecích.

Na posteli u okna seděl a nohama klátit pětiletý Ríša. Nic neříkal, jenom se usmíval a já jsem věděla, že se usmívá na mě. Od posledně ještě víc zhubl. Bosé nohy jako hůlky se míhaly vzduchem, zavřená pěst skrývala drobný dárek.

„Něco pro tebe mám.“

Přistoupila jsem blíž.

„Mám zavřít oči?“

„Jestli chceš. Ale nemusíš, jenom nastav ruku.“

Poslechla jsem a dostala náramek.

Dlouho jsem ho nechala ležet na dlani. Barevný provázek s několika skleněnými korálky. Do očí mi vstoupily slzy.

„Děkuji,“ otiskla jsem své rty na Ríšovu tvář.

Přál si, abych to udělala, a přece jsem ho zastihla nepřipraveného. Chtěl něco říct, v tichu, které nás oba naplnilo, to však bylo zbytečné. Seděl, klátil nohama, prostě si vychutnával přítomnou chvíli, která jeho srdce naplnila teplem a řekla mu, že život má skutečně smysl.

Dospělí by se smáli naší lásce. To je tím, že dospělí o lásce nic nevědí. Jenom to, co znají z knížek a televize, to ale není láska.

Láska je prožitek, láska je život sám, i když vyprchává mezi tenoučkými prsty a zbývá ho sotva na jediný úsměv.

„Tak jak to dopadlo?“ zeptá se Ríši sestřička Evička. „Vzala si ten náramek?“

Podle jeho úsměvu bude dopředu znát odpověď, něco jiného je však slyšet ji z úst toho, kdo prožil.

„Vzala.“

„To teď spolu chodíte, že?“

„Hmm,“ usmál se Ríša a spokojeně objal polštář, na kterém ležel a rozplýval se blahem.

Byl to jeho poslední večer. Anebo také první. Všechno záleží na tom, odkud se díváme.

Ukázková verze publikace

Toto je ukázková verze publikace, která obsahuje pouze první dvě kapitoly. Pokud jste dočetli až sem, věříme, že Vás zaujala a zakoupíte si ji.

Ilustrace

Markéta Kotková

- Boží dítě, suchý pastel, 22 x 32 cm, 2009

- Kaštan, suchý pastel, 42 x 57 cm, 2009

- Anděl strážný, litografie, 12 x 19 cm, 2009

- Pražská imprese, suchý pastel, 18,7 x 25,7 cm, 2012

- Paví hora, litografie, 40 x 55 cm, 2011

- Jednorožec, suchý pastel, 22 x 32 cm, 2009

děti z Mateřské školy MAITREA Sluštice

děti z Mateřské školy Nezdenice

Lenka Janoušková

Anežka Kotková

Jožka Kohout, Žítková

Michal Čagánek

MALÁ

Ilustrace: Markéta Kotková

Jazyková spolupráce: Andrea Kapustová

Výtvarná spolupráce: Lenka Janoušková

DTP and eBook: Jiří Procházka, www.norbou.com

ISBN 978-80-905233-2-6

Nové Proudy
2014