2014

Adam El Chaar

ZLÍN PRAHA ZLÍN

Adam El Charr

Zlín Praha Zlín

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Adam El Chaar, 2014

© Carpe diem, 2014

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-101-6 (pdf)

ISBN 978-80-7487-102-3 (epub)

ISBN 978-80-7487-103-0 (mobi)

O autorovi

Adam El Chaar začal psát v patnácti letech poté, co si přečetl sbírku básní Jima Morrisona Divočina. Jeho první báseň byla o pavoukovi, který mu lezl po noze. Potom, co zjistil, že ho psaní baví, zkusil to i s povídkami a zjistil, že ho to baví víc než básně. A že mu to i jde líp. Básně ale neopustil. Pří psaní povídek volně přechází z reálných situací do (bá)snivých rovin. Mísí realitu se svými pocity, tedy to, co se děje kolem něj, s tím, co se děje v něm.

Prvně publikoval na gymnáziu v oficiálním školním časopise Generace a v podzemním studentském časopise Degenerace. Na vysoké škole se zamiloval a během tříletého vztahu nepsal. První povídka po této přestávce se jmenovala Víkend. Vyprávěla o skomírající milostné romanci a vyšla v literárním obýdeníku Tvar. El Chaar tam pak publikoval anuálně až do odchodu Boženy Správcové z redakce. Souběžně publikoval také v internetovém obměsíčníku Divoké víno, kde mu byl nakloněn Ludvík Hess. Svou tvorbu tam dodává dodnes. Dvakrát se objevil v Psím víně, jednou v revue Protimluv. Psal do několika internetových i tištěných novin jako Blesk, MF DNES nebo Rockandpop.cz. Momentálně pracuje jako administrátor blogu a diskusí na iDNES.cz, kam se dostal skrz psaní svého blogu.

Zlín

Psát jí

Prchavá chvíle nejde vyslovit. To poznání ukončilo moje psaní. To ukončení přineslo poznání, že psaní je život. Psaní je akce, psaní je poslech na střeše vrabce. Psaní tu bylo vždy a nemůže tedy skončit. Takže si píšu, takže ti píšu, takže všem píšu, že jsem, že jsem tě potkal, žes kolem mě prošla v nepochopitelné chvíli a místo, abych tě potkal a do tvého příběhu se protkal, tak jsem protekl, utekl, ujel, projel. K setkání nedošlo. Došlo jen k němé kvantifikaci evidentních intencí cizích tekoucích objektů v abstraktní sféře pseudospontaneity, jež je ještě stále jediným prostředkem mojí komunikace.

U univerzity se se zářím zase zjevily studující slečny přímo i nepřímo plné života. Jako když na poli zraje ječmen. Vítr ho čechrá a hejno holubů nad ním tvoří fantastický pohyblivý obraz. Příroda je v plném záchvatu. Ječmen ale nemůžeš jen tak utrhnout a sníst. Ten ječmen pokojně čeká na žeň. Bude zpracován v tajemném procesu a bude z něj obyčejný a nezbytný chleba. Nebo pivo.

Díváš se na dívku a piješ pivo – tresť českého Bytí. Její bezpečný úsměv svítí. Vítá tu chvíli bez varování. Na obzoru vlasů jí jich pár povlává. Dávají její tváři tvar, život. Když se rozesměje, tak přijde o tu strnulou dokonalost. Roztáhne se v nevinné výzvě. Je nevinná, nepovinná, opilá bez vína. Marně pátráš, čím sis ji zasloužil. Odpověď je: ničím, protože ji nemáš. Brzy pravděpodobně o tu iluzi vlastnictví přijdeš, tak si to radši užij a nezatěžuj se hledáním kontroly.

Hledáš kontrolu. Z tváře se ti krade klid. Hledáš klid. Hledáš kontrolu. Je sama. Prohrábne si vlasy a způsobně je rozloží ve dvou proudech na ramena. Očí ji vyhasnou. Jsi sám.

Hledíte sami spolu na šedé mraky s lehkým náznakem růžové se zlatými obrysy, mezi kterými prosvítá bezstarostná modř. Ta modř dovolené mezi cirry rozevlátými marnivými větry někde ve stratosféře. Přemýšlíš o nevěře. Ta modř, jež maskuje černotu vesmíru. Přemýšlíš o smíru. Ta měsíčná krajina šedých mraků nacucaných vodou, postříbřených růží, je útulná svou úzkostí, když máš koho vzít za ruku.

Bereš ji za ruku. Ku-ku-ru-ku-ků. Příroda to dilema na chvíli vyřeší. Je tak příjemné nechat to přírodě. Ale lidi dělá lidmi kromě přírody ještě kultura.

Je tedy třeba psát. Psát jí. Psát jí rukou na papír, aby si ho mohla schovat do šuplíku jako předmět doličný. Trpělivě sbírej důkazní materiál, detektive lásky. Musíš denně hledat slova, veslovat k ní, slovit ji. Popsat ji vlastními slovy od hlavy až k patě, pokrýt ji slovy vrchovatě, aby jí nebyla zima. Prostě to udělej. Jenom tohle. Hned teď. Toť vše.

Nedělní Zlín

Do města se pomalu loudí studenti. Kolečka jejich kufrů tropí rámus na dlažbě, doba jejich distinkce nebyla dlouhá. Po víkendu se vrací ta studená kasta stěhovavých duší. Nedůvěřivě kouká vůkol, hledá se na studiích v cizím zeleném maloměstě zla v zahradách. Vnáší tam stoický pach svého směru, proniká do kontur zlínských úsečných ulic, setkává se v tečnách a stopnících. Studentí proudí pozdně zářijovou nedělí, aniž by věděli, že každou vteřinu na nich dlí oko architekta Karfíka, který do zlínských vektorů vetkal blahoteror Bati, jehož stín se Zlín ani nesnaží setřást.

V Arše je nová kaštanovlasá číšnice. Pleť mírně popelavá. Tvary čistě ženské. Na krku se jí leskne řetěz, na kterém visí zlatá deska hodná Kleopatry. Šíří respekt z její hrudi. Jiné city budí zadek načechraný jako peřina. Zámek s řetězem ho nespíná. Mašle jí tam drží zástěru, takže její klín hltí tma. Světlonoš touží vytrhnout ho z jejích spárů, ale souhlasila-li by, nemá páru.

Svižně kmitá po lokále a nežádá pozornosti. Vrch jejího těla jí budí víc, než dosti. Ty kopce za řekou řeknou mými ústy: „Zažehněte mosty cestou do hojnosti!“ Nosí je ve světlezeleném tričku, vzdouvají se dopředu, je zvyklá na milión nepřítomných pohledů.

Kasíruje, protože bude zavírat. Její zadek ale velí alarm nevnímat. Pohled ulpěl na prdeli, mozek našel na neděli účinný opiát.

Všichni už odešli, jenom já jsem zbyl. Já a ona, poklidný dech saxofona. Umývá nádobí. Slyším sykot vody, hada nesvobody, její svobody, určenosti času, život jejích vlasů, mašle věčného zápasu, zátarasu. Oči doširoka otevřené nechcou zavírat. Nádobí cinká v rytmu čači, sleduje mě a to značí, že chce, chce, abych byl už pryč, ale v mých snech říká: „Nič!“

Má růžové tanga, všimnu si, když utírá stoly. Zahlídl jsem ten zadek v pórech punčoch holý, tam pod tou úhlednou mašlí přímo bolí.

Strom je ještě zelený, ale pod ním už koberec překrásně zbarvených nebo hnědě suchých rýhovaných a zkroucených listů. Po svém velkém pádu se povalují v greenu. Mezi nimi živé satelity sedmikrásek. Spojnice z vlásečnic pavučin přiletěly jako nespoutaní přátelé, aby nás propojily se sebou navzájem, ale často jen s nahodilostí souvislostí, jež se jeví jako prázdnota v cílové rovince každého dne – nedokončený oblouk, naděje snu, těch sympaticky lesklých a skoro věčně neviditelných linek, které jsou prudce signifikantní parcelou pro celou éru přede mnou.

Další list – dokonaný osud, se snáší a další a další. Každý tam celé jaro i léto poctivě pracoval pro naše plíce a teď padá jako bezvládný anděl. Nestojí už o nic, ale já stojím o jeho příběh, o jeho tvar, o jeho tvář, o dráhu jeho letu opodál.

Pódiová konstrukce stále stojí na náměstí. Nic se na ní většinou neděje, ale kdo se cítí nevyslyšený, může se po ní projít. Nebo tam sedět a popíjet plechovkové pivo a sledovat, jak lidé chodí kolem a jak se dívají. Nebo si tam hrají děti. Rozbíhají se dovnitř do pódia a tam naráží do plachty, dělají svůj skok do neznáma.

Někdy v neděli se tam rozloží plastové židle k poslechu Jazzubs. To tak občas jedu Zlínem na kole a uslyším těžce pohodový dixieland. Na pódiu to řídí štramáci kolem osmdesátky, ode zdi ke zdi jejich chrapláky. Dujou do klarinetu, pozounu a trumpety, brnkají na bendžo, buší do bicích, rozhánějí dusno. Pak si dají pauzu na cigárko a pivko u stánku na levnou krásu.

V jejich písních zní slova jako love a baby, it´s all right. Obyvatelstvo převážně důchodového věku, ale i hiphopeři vracející se ke kořenům, si podupávají rozesazení po lavičkách. Rozhlížejí se po Zlíně, nemohou ho v jazzovém hávu poznat. Náhodní kolemjdoucí se cestou pousmějí, jazzoví dědci jim tu dobrou náladu přímo foukají do uší. Jdou dál posilnění tím úsměvem. Někteří se zastaví a úplně vypustí svůj původní záměr. Dají svému odpoledni zářivě žlutý nátěr.

Akce se volá Blues na náměstí. Zřejmě kvůli kapele Topsy, která dnes hraje od čtyř. V názvu se zřejmě inspirovala postavičkou kultovní telenovely Teletubbies. Kytarista zpívá jako Hála. Hrají swingové tradicionály. Saxofonista stojící v popředí má kocovinu, ale blues to není. Blues je sice v angličtině hovorové synonymum pro depresi, ale jen ta k němu nestačí. Často se s ním skloňuje taky alkohol, ale k otevření uší jednoduchému bluesovém poselství není nezbytný.

Blues na náměstí tedy musí zajistit jazzové zuby, kterým Topsy vyklízí pole po páté. Jazz a blues k sobě mají blízko. Blues je v zásadě druh jazzové písně. Mood se v ní mění ze žluta do modra, konkrétní melodické Slunce se stává monotónním nekonečnem oblohy. Ten styl vznikl snad přímo s člověkem tenkrát v Africe, když se mu poprvé rozbušilo srdce.

Ten archetypální beat přivezli černí zajatci komerčních otrokářů do Severní Ameriky. Okořenili ho temně klouzavou melodií cinkajících okovů. Padá až na samé dno, odkud se vždy znova a nekompromisně odráží k další naději v nepřerušené litanii zpěváka. K jejímu vyřčení stačí zkušenost žalu. Dva shodné verše a pointa pádu – zlom, který ničí zakořeněný zlořád. Vznikne vír, který může utopit i zpěváka, který z blaženého rytmu sbírá sílu k zázraku a když se ten stane, jako by se rozplynul.

Se šestou se zlínské náměstí stává studeným, stísněným místem. Slunce zapadá. Hřejivá hejna hmyzu se přestávají hemžit. Jazzubs se loučí písní s textem Josefa Kainara: „Chodím po Zlíně, chodím po víně, bloumám líně. Pane strážníku, trocha povyku, jó, to nic není, to já mívám ve zvyku. Vždyť sám Allah ví, život bez lahví, je zlý, prázdný.“

Deprese

Drsný nadpis. Ztrácí se v časné noci, která pohltila všechno – tělo, duši, sny. Ten pocit tu po západu Slunce čeká jako STOP. Živá prázdnota, vlhká, rozjitřená. V ní ztracený cítím nemožnost zákroku. Povídal jsem si dnes s lidmi. Čím víc lidí, tím větší samota. Protože ten hlavní člověk chybí. Je to nemožnost pochopení, jíž není nikdo vinen nebo snad neschopnost kamkoli klást tu vinu, neschopnost pozitivní agrese.

Mám spoustu energie. Mám energie na rozdávání. Mohl bych klidně být pilot. Ale nemohl bych být režisér. Láska, láska, láska, závislost, zlost, odpověz, odepiš, pověz, popiš, věz, piš, zjev šíp, pospěš. Vyslaná láska, když nenajde cíl, medem když se nestane pyl, šíleně, šíleně, šíleně jsem to vyhrotil.

Demence. Dojezd. Déčko. Konec. Co s tím koncem? Vím, že na to mám, to změnit. Ne ten konec, ale začátek. Vystředit se na začátek. Vyplout na povrch. Ale teď to nedokážu. Lžu.

Neintencionální příjemnost

Bojíme se neznámého, bojíme se neznámých lidí. Ale co znamená někoho znát? Někam ho zařadit, zaškatulkovat. Když ho potom potkáme, vždycky ho ze škatulky pohodlně vyndáme. Ale co ta masa neznámých lidí? Úzkosti z ní se zbavujeme tím, že je šoupeme do speciální škatulky neznámých lidí. Ta tvoří celou jednu polovinu našeho škatulkového vesmíru. Je to protipól škatulky známých lidí. Škatulka známých lidí má mnoho podškatulek – milý člověk, nebezpečný, kamarád, milenec, dotěra. Čas od času v ní dojde k nějakému tomu přeskupení pod přísnou kontrolou ega. Škatulka neznámých lidí je naproti tomu prázdná, obsahuje jen intenci, která určuje (či kterou určujeme) svůj vztah k neznámému – může být pozitivní, negativní nebo žádná.

Přišel jsem do kavárny a uviděl číšníka, kterého jsem znal z dřívějška. Znal jsem ho jen málo, ale cenil jsem si jeho příjemné tváře a příležitostného úsměvu. Ten mě vždy zbavil toho nepříjemného pocitu, který v kavárně často nabývám – že obsluhu otravuju. Vzhledem k tomu, že chodím do kaváren sám, dokáže mi to slušně znepříjemnit čaj.

Vytáhl jsem tedy číšníka ze škatulky milého člověka a automaticky jsem jeho příjemnost, dříve než ji stačil projevit, opětoval. Po chvíli jsem ale přišel na to, že jsem se zmýlil. Ne snad, že by ten číšník nebyl milý. Nebyl to vůbec on! Byl to jiný číšník, kterého jsem znal z dřívějška a málo. Nebyl příjemný, protože se příležitostně neusmíval.

V tu chvíli už jsem byl poněkud zhypnotizovaný blyštivou oponou, která pokrývala protilehlou stěnu kavárny kvůli nadcházející party. O tom jevu jsem se dozvěděl z knihy Brány vnímání od Aldouse Huxleyho. Nějakou dobu se dívat těsně vedle třpytící se plochy může u sledujícího vyvolat psychedelický stav. To, že číšník není příjemný a nemůže to tedy být číšník, kterého jsem myslel, mě trklo už pod vlivem opony. Byl jsem tak ukolébaný, že jsem hned neuzavřel příslušnou, tedy nepříslušnou, příjemnou přihrádku a na pár prchavých chvil jsem se ocitl ve stavu neintencionální příjemnosti. Chyba ve škatulce mě dostala do škatulkoprázdna.

(Dalo by se říct, že jsem v tu prchavou chvíli byl nevyprovokovaně příjemný, ale nebylo by to přesné. K provokaci došlo, ale byl to planý poplach. Byla-li by příjemnost číšníka ohněm, na který mě upozornil poplach otevřené škatulky, pak má příjemnost by byla vodou, kterou jsem se jal ho hasit. Při tom hašení jsem zjistil, že žádný oheň nehoří. Přesto jsem hasil dál. Není divu, že číšník se na mě po dobu mé neintencionální příjemnosti díval trochu jako na blázna. Byl jsem nesmyslně příjemný. Nesmyslnost té příjemnosti ji však pro mě činila o to příjemnější!)

To nic nemění na faktu, že hned jak jsem se vzpamatoval, s příjemností jsem přestal. Za tu chvíli své nepřítomné příjemnosti jsem se však stihl okouzlit. Byl jsem ze sebe příjemně překvapený.

To překvapení bylo uvědoměním, že v sobě nosím skryté rezervy příjemnosti. Že vlastně původním jejím zdrojem není moje okolí, ale já. Nikoli však Já, tedy ego, ale já, tedy vědomí. Že bych se neměl štítit tyto rezervy otevřít, ale hýřit s nimi, protože vzhledem k neuchopitelnosti vědomí je docela možné, že jsou hodně velké, ne-li bezedné.

S příjemností samozřejmě do jisté míry hýřím už teď jako každý člověk, který nechce sedět úplně v koutě. Je to však většinou příjemnost intencionální, příjemnost ega, která má smysl a z nějakého důvodu není tolik příjemná. Je třeba nebýt příjemný jen v případě potřeby nebo opětování.

V praxi to neznamená nic jiného, než se zbláznit. Nezařazovat do škatulek a podškatulek, jak velí ego. Naopak vyřadit i již zařazené. Ne úplně, samozřejmě – vyřadit jen tolik, kolik vám dovolí vaše vědomí, které má strach ze sebe sama. Bude-li se vám vyřazování líbit, pokračovat v něm. Po přiměřeném provětrání škatulky známých tváří potom provrtat pár otvorů do přepážky mezi ní a škatulkou neznámých tváří – opět podle toho, co si sami vědomě dovolíte. Najednou budete znát úplně všechny.

Zaujmout neintencionální postoj neznamená začít něco dělat jinak. Je to přirozený stav, se kterým se rodíme. Je to návrat. Je to omezení omezující činnosti. Ovšem pozor – neintencionální postoj nemusí být pouze příjemný. To je malý zádrhel celé teorie. Proč má vědomí strach ze sebe sama, z vlastní spontaneity, nevíme. Možná má svůj důvod.

Problém nastává taky s bezchybným chodem NP. Vždyť u mě se jednalo o pouhý záblesk ukolébaného vědomí. Vaši hypotetickou nově nabytou nekonečnou příjemnost by možná mohlo udržovat v chodu to, že byste se, opět hypoteticky, ocitli v příjemné podškatulce všech lidí okolo vás. To je mírně řečeno nepravděpodobné.

Malá scéna

Hledal jsem v knihkupectví knihu Který nebyl, posmrtné vydání básní Rafala Wojaczeka. Kniha nebyla, já jsem ale byl. Proto jsem ji oslovil. Zeptal jsem se jí, zda náhodou nemají knihu Který nebyl.

„Nemáme, pane, ale jestli chcete, můžete si ji na našem webu objednat a za týden si ji tu vyzvednout,“ usmála se. Pořád se usmívala.

„Jak se to dělá?“ vyzvídal jsem, i když mě to nezajímalo. Nejsem typ, který si něco objednává. Žiju okamžikem.

Právě v tenhle začal na náměstí pod knihkupectvím vyhrávat swingový big band sinatrovského typu.

„Na náměstí hraje kapela,“ poznamenal jsem.

„Opravdu?“

Stoupla si na špičky, aby mohla vykouknout. Byla zvídavá. Taky hravá. Následující hodinu jsme si hráli na zákazníka a prodavačku knih. To jsme taky byli, aspoň oficiálně. Po pěti minutách rozhovoru jsme v sobě ale zahlídli takové to, co role přesahuje. Nebo aspoň já v ní a díky tomu jsem se uvolnil ke hře. Ona byla zřejmě hravá od přírody. Zajímal jsem se o všechno možné, ale ve skutečnosti jen o to, co jsem viděl v jejích velkých očích.

„Vypadáš úplně nevinně,“ zhodnotila mě, když se vrátila ze záchodu. Seděli jsme na zahrádce Malé Scény.

Kolem projela devítka. Po nebi letěla kometa s oranžovou trajektorií páry za sebou. Uvnitř zíval saxofon a kousek od našeho stolu vibroval semafor.

Srpek měsíce se soukal mezi trolejemi výš z dohledu očí oken oranžových krychlí, z dosahu rukou větví jejich žloutnoucích ovocných stromů. Unikal na svůj tah noční oblohou. Měl pár hodin, než se rozplyne v temnotě úsvitu. Západ pokrývala růžovotyrkysová cukrová vata.

Během pár minut pohasla. Mraky zčernaly a tmavomodré nebe zjevilo první hvězdy. Na trolejích se leskly reflektory vozidel jedoucích po asfaltové cestě s neonovými stopami lamp. Čím dál byly od nás, tím blíž k sobě.

Srpek měsíce se vyostřil. Hvězdy zázračně vyskakovaly z prázdna. Svatozář oranžovobílého oblouku kolem mrakodrapu stále neúčinněji bránila světlou modř svého haló. Nic ho nemohlo zachránit před záplavou tmavé modři, jež sama neúspěšně prchala před bezbarvou černí odhalující dávné sny hvězd.

„Pojeďme pryč,“ řekl jsem si v duchu. Z nějakého důvodu jsem to řekl i nahlas, což způsobilo, že vykulila svoje krásné oči. Pohodila nejčernějšími vlasy, jaké jsem kdy viděl.

„Dělám školu,“ uvedla stroze.

„Ale takhle se nikdy neseznámíme. Ve městě se skrývá zlo. Dřív nebo později budeme ty a já minulost, aniž bychom věděli, co se vůbec stalo,“ láteřil jsem s pohledem na kousek krajkové podprsenky, jež vykukovala tam, kde měla porozepnutou košili.

„Znám vás dva dny, pane zákazníku,“ nadzvedla obočí.

Zadíval jsem se na obzor automobilového vlnobití. Žádný obzor tam nebyl. Jen křižovatka, kde se z ulice Školní stává Štefánikova.

„Zaplatíme,“ odpověděl jsem servírce na všetečný dotaz.

„Dohromady?“

„Zvlášť,“ odpověděla moje společnice.

„Dohromady,“ pronesl jsem hlasem, který nepřipouštěl námitky.

„Zaplatím za vás příště,“ schovávala peněženku.

„Nehraj si na dospělou.“

Udělala udivený obličej a zadívala se někam za mě. Podíval jsem se zase za ni.

Obzor hlásal definitivně poslední zbytky dne.

Divnost

V přátelském baru pracuje jedna holka, která má přítele. Jsme přátelé. Dneska tam s ní byla za barem ještě jedna nová holka. Má osmnáct a přítele. Polemizoval jsem s ní o politice. Hodlá volit Babiše, protože jí přišel v pohodě v Kazmově One man show. Okamuru potkala na nějaké zábavě a byl na ni příjemný, volit ho ale nebude. Přátelský bar mě začal nudit, tak jsem odjel do nepřátelského baru. Seděla tam holka, které jsem koncem loňského roku poslal přemíru zpráv. Když mě teď uvidí, ohrnuje nos, jako bych byl nedobré jídlo, které jí někdo vnucuje. Seznámil jsem se s ní v neutrálním baru. Seděla tam s kamarádkou a já jsem seděl naproti. S její kamarádkou jsem si vyměňoval pohledy. Ta kamarádka vypadala jako Audrey Hepburn. Druhá se mi ale líbila taky. Šel jsem na záchod a náhodou Druhou potkal. U mě je vždycky všechno náhodou.

Řekl jsem jí, ať mi dá číslo na Audrey, že jí napíšu a bude sranda. Souhlasila, ale neznala její číslo nazpaměť a mobil měla na stole. Vyptal jsem na baru papír a propisku, napsal jí svoje a řekl jí, ať mi její číslo pošle. Za chvíli jsem dostal zprávu.

Měl jsem číslo na obě a v sobě pár piv. Moje esemeska Audrey žádnou legraci nezpůsobila. Místo, abych jí naznačil, že jsem přítomný v sále, napsal jsem jen nějaký surreálný text. Myslela, že jí v zoufalství píše bývalý. Chvíli to řešily. Pak jsem napsal Druhé, že se mi líbí. Pak jsem jí napsal, že ji chci. Domluvili jsme se na schůzce.

V následujících dnech jsem hodně pil a psal jí. Ze začátku odepisovala, pak přestala. K setkání nestihlo dojít. Napsal jsem Audrey, jestli by si nechtěla zahrát ve filmu. Odpověděla, že se omlouvá, ale nemůže. Napsal jsem zase Druhé, která už nebyla reakční. Přešel jsem do tragicky básnického tónu a své účinkování v jejím telefonu zakončil zprávou: „Tečka ticha dlouze zní.“ Nyní jim nemohu pohlédnout do očí. Stále se mi líbí obě lautr stejně.

Druhá sedí v rohu nepřátelského baru v pestrém svetru a červených botách. Brýlatý balič jí je rozvazuje a pak něco zkoumají na jeho mobilu. Jsou jako z Beverly Hills.

Mívám nutkavou touhu jevit se divně. Od puberty jsem chtěl být mimo. Dělal jsem, že jsem mimo, až mi to zůstalo. Teď chci být zase in, ale je to těžké. Chci být zase stejný jako dřív. Jenže už nemůžu být stejný, protože stejný už znamená být jiný. Můžu už být jen stejnojiný. Proto už nechci být nijaký, už nechci vůbec být. Přesto být chci. Jak říkám, je to těžké.

Pro někoho jsem divný, pro někoho fajn. Pro někoho je fajn, když je někdo divný. Pro někoho je divné, když je někdo fajn. Nebo nudné. Takový ten týpek vata, který je s každým kamarád. Moje touha být divný možná pramenila z toho, že tak trochu působím. Místo abych však vzhledem ke své přirozené divnosti směřoval svou snahu k normalitě, snažil jsem se svou divnost maximalizovat. Chtěl jsem ji ukrýt v karikatuře. Jako že to dělám schválně. Chtěl jsem získat alibi, vyvinit se ze své divnosti. Ta divnost možná byla jedinečnost. Tu jsem potlačil a udělal z ní stigma. Díky svému potlačení se vynořovala, když jsem ji nejmíň čekal a uváděla mě ve zmatek.

Může za tuto mou sebedestruktivní hru okolí nebo já? Vina zřejmě padá na vrub Já – styčnému bodu mezi okolí a mnou. Může za to okolí, ale jediný způsob jak se z toho vyvléct je brát to tak, že za to můžu já. Vzít to do svých rukou. Ve světle paradigmatu svobody za to primárně můžu já, protože jsem sám učinil všechny kroky ke svému zdivnění. Co mě k nim přimělo?

Byl jsem slabý. Slabost je vlastně vidět se jako divného a kvůli tomu se tak i chovat. Napodobovat svou divnost je napodobovat sám sebe, protože se jím bojím být. Snažit se být sám sebou ne přirozenou, ale neurotickou cestou. Koncept snahy sama o sebe lze brát celý jako pokřivený. Sám sebou může člověk jen zcela bezpodmínečně být.

Člověk se snaží být zajímavý, originální, rozmanitý, překvapivý, ale takový už je. Této své skutečné zajímavosti, originality, rozmanitosti a překvapivosti se ale bojí, protože je pak překvapivý i sám pro sebe. Nahrazuje to proto kontrolovanou překvapivostí, promyšlenou spontaneitou. Může se pak unudit k smrti. Ve finále nenávidí lidi, kterým přijde zajímavý a překvapivý, protože v nich vidí hlupáky, kteří neprokoukli jeho přetvářku. Ty, kteří ji prohlédli a považují ho za pozéra, naopak ve skrytu duše uznává. Notuje si s nimi, ale nedokáže s předstíráním přestat. Vymklo se jeho kontrole. Jeho sebekontrola se vymkla kontrole. Začala kontrolovat sama sebe v jeho podvědomí. Je to blázen a nikdo mu nepomůže.

Psaní jako řízená stupňovitá demaskizace může mít terapeutický účinek, ale není zhola k ničemu, pokud ji nepodpoří čin – dotek reality. On v sobě může jen zúrodňovat půdu, na kterou by takový čin dopadl.

Z vědomí přicházejí myšlenky, pak jsou slova, ale pokud to nepostoupí k činům, vrací se to do slov, myšlenek a vědomí, aniž by se to zrealizovalo. Myšlenky a slova vedou činy k vědomí, ze kterého vycházejí. Spojují nevědomí a vědomí v kruhu. Každý člověk je jako nekonečná přímka. Podléháme iluzi, že jdeme nahoru nebo naopak padáme. To proto, že nekonečná přímka je kruh a my se na ní hledáme, nevěda, že jí jsme.

Nepoznáváme se.

Unavená

Ryt-ryt-ryt-mus-mus pražců, když vlak opouští Otrokovice – minuty a dny předpřítomné v procitech. Pohyblivé jednotlivosti tvoří mozaiku, chvostí v prozaické paměti a poetických pocitech. Topoly ve větru, nádražák v modrých montérkách. Počítám stmívající se kilometry od tebe ve snaze se uzdravit z živé melancholie, kterous mě protkla jako vůně hlíny, když se trhá plevel. Dva osamělí lidé jdou po polňačce mezi dlouhými, rovnými lány Slovácka, kde jako v širém moři nedohlédneš z jednoho konce na druhý. Z odstínů šedého nebe hádají fázi dne.

Tvoje oči jsou velké a upřeně upřímné. Ničemu se nebrání a na nic se nezaměřují, ale to je možná jenom medový dojem, že chtivě nedštíš emoce jako ostatní. Když spolu osiříme, přece jen se nějaká ta emoce vyplaví – únava. Čím svěžeji si z tebe připadám, tím zatuchleji na tebe asi vanu vyvanulý sprej své lásky. Vyprávím ti o ní snad proto, že vypadáš jako ona. Tak to bývá. Taky vypadáš jako já a taky jako její muž. Já taky vypadám jako její muž. Všichni čtyři jsme entita, eventualita řešící nějakou emoci, esenci estrogenu a testosteronu.

Zoufáš si, že tvůj přítel je pryč a píšeš mu: „Chápu, jak se cítíš.“, když on ti předtím napsal: „Mám se blbě, ty snad dobře.“ a tys v tom cítila nějakou ironii.

„Žárlivost?“ ptám se a ty přikyvuješ: „Vždycky tam je. Připadá ti to trapné?“

„Ne, zvenku to působí absurdně, ale já jsem to taky zažil. I´ve been there.“ Vykládám tu historii a prokládám ji klusovskými moudry, jen v opačném gardu.

„Ty vyvracíš lásku.“

„Ze zkušenosti. Ale možná to láska nebyla. Teď už bych s ní nechtěl být, ale zároveň se cítím, jako bych chtěl. Žiju pocitem z minulosti, který v té minulosti zůstává uzamčený. Snažím se ho oživit. Láska je všechno, a tak jsem s tím pocitem uzamčený v té minulosti i já.

Je těžké se vzdát naděje, ale ne každá naděje je dobrá. Ne každá naděje je možná, ale každá naděje umírá poslední. Když se ztišíš, ozvěny dávné lásky se zdají být skutečnou hudbou, jako by to srdce bilo dál. Běhám po světě se zacpanýma ušima a raduju se z iluze. Vidím ji ve všech. B-Láska bez hranic, boží sebeklam.

Když propásneš ten moment boje za lásku, prospíš ho a prosníš, láska je pryč. Překlene se, rozplyne a ty ji máš vypustit a v tom se probudíš. Snažíš se vypadat normálně, a tak si řekneš, žes to pustila z hlavy, ale to je jen sugesce. Chceš si najít někoho jiného, ale moc tě zaměstnává boj s minulostí.

V postapokalyptickém záseku je láska nekonečná možnost. Úzkost z věrnosti a nevěry je pryč, ale teď, když jsi obklopená svobodou, nedokážeš po ní sáhnout. Člověk chce jen to, co nemůže mít – to, co nemá. Možná by mohlo být řešením nemít vůbec nic. Když nebudeš mít nic, nebudeš moci ani chtít to, co nemáš. Nebudeš mít ani chtít.“

Vaříš čaje, mícháš yogi, zatímco melu svůj slam za pultem ve fixní ideji, že ti zamotám hlavu. Ty ale pohrdneš mou psychoanalýzou a pošleš mě umýt nádobí. Přistihuju se, že na tebe mluvím přesládlým hlasem plným chlípné něhy. Cítím se stísněně, jak parkuju ve tvé, pro mě tak neperspektivní, přítomnosti.

„Přijedeš za mnou do Prahy?“

„Nemám peníze.“

„Zaplatím ti cesťák.“

„Vždyť se známe dvě neděle. Ne dva týdny. Dva dny, které byly neděle.“

„Tak se musíme poznat i v sobotu.“

„Ty nemáš kamarády?“

„Mám, ale my přece nejsme kamarádi.“

„To by mě zajímalo, co si myslíš, že teda jsme.“

„Samas říkala, že se známe dva dny. Jsme dva lidi, kteří se neznají.“

Povzdychne si. Povzdychává si jako já. Utápí se jako já. Ale usmívá se jako sluníčko. Shlížím se v ní. Vhlížím se s ní. Vracím se s ní do budoucnosti samsárou, která se s ní náhle zdá svěží a plodonosné činy boží, ale je tady ta bažina – čím skrytější, tím nebezpečnější – přítel.

Člověk okázale nic nečeká a najednou jeho noha šlápne tam, kde ho začne hltit nedostupnost. Ani neví, jak se v ní octnul, ale najednou je sám – odmítnutý, omítnutý zklamáním. Když se člověk klame, tak se zklame.

Posadí se pak s perem k papíru ke každodenní sebepitvě a najednou nesedí sám před sebou, ale před ní. Je tam.

Dýchám její vzdychy. Zavřu oči a vidím ji, cítím se jí. Vciťuju se, vpíjím do jejích rysů s pocitem zakázaného ovoce. Není tu fyzicky, jen její vzpomínka – pocit jejího citu. Přesto je to příjemné – s absencí obsedantní kompulze ke kontaktu. Prý se tomu říká láska. Přesto mě to neděsí. Kdo jednou umřel, může už umřít, kolikrát se mu zamane.

Všichni už odešli, sbírám tácy s konvičkami a kalíšky. Hvízdám si, tančím a vím, že jsem úplně mimo. Chci jí ještě mýt nádobí, ale ona už nechce.

„Vypadáš jako šíleně smutná princezna.“

„Jsem unavená.“

Všechno je to pravda. Všechno, co si myslíte a nejste si tím jistí, co umně skrýváte a myslíte si, že to nikdo nevidí – vidí nebo brzy uvidí. Možná v tu nejnevhodnější dobu a ten nejnevhodnější člověk.

Všechna kontrola je kontraproduktivní. Stačí být svůj, svá, zvratně se choulit k plamenu své extenze a nebránit se změnám, protože svět se otáčí rychleji a rychleji. Rotuje a křísí staré v nové. Vše je staré a zároveň nové – staronové, stejnojiné. Sartre tomu říká kvalita.

„Když se zamiluješ do někoho nového, je to láska – stará známá, ale zároveň nová, jiná.“

„To neznám, Před ním jsem žádného přítele neměla.“

„Jak často se vídáte?“

„Jednou za měsíc.“

„To není tak hrozné, ne?“

Výmluvně se zatváří a dodá: „Je.“

„Ale čím víc ti chybí a trápíš se, že tu není, tím míň intenzivní to bude, až tu bude. Tou bolestí se vymilováváš. Chtělo by to přejít do hibernace lásky, protože kromě užírání melancholického Já, které bojuje s větrnými mlýny nenaplnitelné pomíjivosti, tohle zběsilé esemeskování nikam nevede. Říká se, že člověk je zamilovaný tři roky. Možná by ta lhůta šla pozdržet, když spolu fyzicky nejste.“

„To se nezastaví. On se bojí, že mě ztratí. Já se taky bojím.“

„Že tě ztratí?“

„Že ztratím ho.“

„Některé první lásky spolu zůstaly na vždy, ale...“

„Já vím! Ale co?“

„To jsou světlé výjimky.“

„Nebudu teď přemýšlet, jak to dopadne.“

Její oči vláční realitu, jsem z ní vláčný, lačný, věčný, ční tu něco člověčího.

„Mám takový zvláštní, vláčný pocit. Okoštoval jsem asi moc čajů.“

Jako bych mohl. Rozptyl se ustálil v oku hurikánu citů, emocí, iluzí, vizí, krizí. Stojím spokojený, vyslamovaný, zamilovaný a sám. Rozběhnu se po čajovně, sbírám tácy a nosím je ke dřezu. Opírá si na pultu hlavu o lokty a zakrývá si nos.

Je mě moc, a tak se jemně ztratím ve tmě, která prší. Stěrače stírají emoce, privatizuju v kabině auta, co se stalo. V opojení ani nepřeskakuju obehrané songy Johnnyho Cashe, nevadí mi. Ty, které mám rád, mě zase nevzrušují. Jedu čtyřicítkou mimo vesnici, naštěstí jsem na silnici sám.

Začínám věřit v hypnózu na první pohled. Chtělo by to věřit a neztrácet naději. Chtělo by to ztratit ji a najít novou. Nebo je jen jedna univerzální?

Chtělo by to… To… Ji.

Jít s ní k nitru, zpít se z litru vítru v noční Praze. Draze zaplatit a po pleti ti patlat saze. Ve snaze zasét tě zase tě pěstovat na světě, plést si tě s někým jiným jako svetr. Jen se na tebe dívám. Dotknout se tě by bylo jiné. Dotknout se tě jazykem taky. Tím českým rozháním mraky, které se vypařily, když ses vypařila ve chvíli, kdy se chvíle naplnila.

Třeba tu za pár dní budeš taky sedět, mezi Pardubicemi a Kolínem hledět do krajiny svýma očima, které jako by nic nehledaly a přitom jo. Jako bys v klidu hřála a přitom hoříš. Je to tvůj trip, na kterém ještě nevíš, že všechno víš a znáš žít. Ty máš kukadla jak zrcadla. Za nimi je zahrada a před nimi ohrada, o kterou se tajně opírám. Poseděl bych jen tak pro nic za nic, pro ten dnešní den, snad pro úsměv tvůj se život změní v sen.

Já už Prahu znám a tobě se líbí ta stověžatá veš, tak si ji nech do kožichu vlézt, kočko a řekni mi, co vidíš ve tmě. Ne, nevzdávám to, vždyť marný boj je cennější, než ten pragmatický, protože inspiruje a dodává sílu.

Dodej mi vzdychu v dychtivém poločasu, čistou touhu, když jsi ta Panna. Zjisti, co jsi ty, co já, co jsme. Třeba nic, třeba víc. Aspoň to zkus, život je klus, tak miluj lásku. Na Petříně už raší jabloně a třešně. Mácha něžně káže slečně, ženě, jemně ji žne a pak drsně mění v mlat – peče pecen, sklízí sad.

Ulice jsou plné. Žil jsem, byl, snil a pil, ale to už je pasé, už jenom maté. Osud byl dosud jen náhoda, tak teď nebo nikdy nebo možná až potom.

Oh, come on.

Praha

Nenávist

Nemůžu obrátit list. Všechny prej miluju, oni mě nenávidí, možná je to ale naopak. Pořád se snažím sdělit svou cestu, ale kam? Slepě se zamykám. Jsem fantastický nacesta kážící o konečném řešení cestovní otázky. Znát cestu a vysvětlit ji jsou ale dvě odlišné věci. Někdo cestu zná, ale neumí ji vysvětlit. Jiný ji nezná, ale umí ji popsat, jako by ji znal. Stačí mu fantazie, šarm a psychóza, již v knize Můj trip vydává za lepší realitu.

Slova mají svůj vlastní svět a logiku stejně jako chlast. Psaní je alternativní myšlení. Je to výraz neschopnosti přijmout pomíjivost všech jevů v jejich plné kráse – boj proti tomu, čemu psychoanalytici říkají existenciální fakta života.

Cesta nikoli vpřed, ale proti. Proti proudu pomíjivého času a myšlenek. Proti odevzdanému veselí k východisku ze soukolí času, ale bez kompasu, jen s odhodláním, které pramení ze zklamání. Hodiny ve tmě tikají, minuty nás trhají a ničí něhu, melou ve mlýnech koloběhu na mouku – potravu k přežití dalšího dne.

Jsem dál a dál od tebe, od kyprých tvarů bezstarostné image-magie, vtahovaný víry závislosti na slovech, ale pořád zachranitelný. Osud člověka je neustále stát na křižovatce. Soudit vratce, která cesta je správná – zda ta jejich nebo ta jeho.

Není to jedno? Právě není. Levě taky není. Ať se vydáme kamkoli, ten dotaz tam stále vyskakuje jako neodbytné dialogové okno.

Řešit znamená hřešit. Je to hejno much zakrývající slunce, mořský proud vtahující tě od pevniny. Chtějí tvou duši, a když jim řekneš: „Ne!“, vrátí ti to velkým souhlasným „Ne!“

„Can you stand by and watch the pictures burn?“ zpívá Morrison v newyorském Matrixu. Filmy, obrazy, knihy – říkají jedno: „Byl jsem tady a viděl jsem to.“ Snaží se to nějak podat, sdělit a je jim jedno, že to nejde. Styly, žánry.

Seděl jsem v Rybce a díval se na tři holky. Byly oděné v černém a kouřily. Popíjely kafe a kofolu. Dveře byly dokořán, jarní vzduch zvlhčený nedalekou řekou se mísil s cigaretovým dýmem. Povídaly si, smály se. Na pultu stál týpek a držel se piva. Hegerová z reproduktorů kvílela šansony.

Potlačil jsem potřebu psát. Jakmile bych začal, mohl jsem se s tím kouzlem rozloučit. Začala by prostá dřina, na jejímž konci bych stanul prázdný, sice příjemně, pořád ale prázdný.

Izolovanou odevzdanost, díky které jsem tu scénu viděl tak, jak jsem ji viděl, by vystřídal zaujatý vztah. Nebyla by tam ta zpropadená přítomnost-pomíjivost, zatracená energie. Úsměvy ztrácející se v zádumčivosti a zase se nečekaně objevující.

Nebyly by tam moje vzpomínky na to místo, díky kterým jsem ho teď viděl, jak jsem ho viděl – na kofolu, marlborka, piva, knihy, Martu, marnost ani naději jara. Nebylo by tam nic, stejné nic jakým je to teď.

Teď je něco jiného. Vlastně jediné umělecké dílo je jen tak se dívat. To dílo je to, co vidíš právě teď. Obcházet všechno ze všech úhlů a sledovat to jako to magické oko, jehož iluzi využívají filmoví tvůrci, nebo jako dobyvačná myšlenka, kterou pěstují spisovatelé. Jediným divákem jsi ty – smiř se s tím a užij si to.

To, co vidíš, je ale důležité jen na první pohled. Zrak je nejpovrchnější ze smyslů. Jde taky o to, co slyšíš a hmatáš – jestli je ti zima, bolí tě záda, tříslo, jak jsou na tom tvoje játra, jak je na tom tvoje přesvědčení o směřování lidstva, jak se díváš na zítřek, jak na včerejšek, jak na sebe. Jak se cítíš, jak se máš. To je to dílo – to, co děláš.

Tvoříš sám sebe – realitu citu, beatu, klitu, co chybí tu. Dost možná jde ještě o něco úplně jiného. Něco, co smysly jenom šálí, co je cítit, za vším, čeho se bojím, protože jsem před tím úplně sám, po čem sahám, ale co mě přesahuje. Něco, co by zbouralo celý pocitový komplex kontroly.

Vyšel jsem z Rybky a nevěděl, kam jít, když mě zastavili tři Italové a chtěli vědět, jak se dostanou na Štěpánskou. Vysvětloval jsem. Přidala se k nám opilá žena a taky vysvětlovala. Utnul jsem vysvětlování a navrhl Italům, že je tam vemu.

Prošli jsme Františkánskou zahradou plnou předjarního cvrkotu. Chtělo se jim na záchod, tak jsem je odkázal do Světozoru. Pak jsme šli pasáží Lucerna na Štěpánskou, kde jsem jim popřál šťastnou cestu zpátky do Turína. O Nedvědovi nevěděli, ale byli to fajn kluci. Bylo zvláštní někomu cizímu jen tak věnovat čas, aniž bych od toho něco očekával. Osvobozující.

Člověk se nemusí nudit, ale musí se otevřít. Když se otevře, lidi kolem něj rozkvétají jako poupata.

Pasáž Lucerna byla plná lidí, kteří na karimatkách cvičili jógu. Chodci je se shovívavými úsměvy obcházeli po stranách. Vedl to nějaký americký guru, který do mikrofonu hlásil: „Inhale. Exhale.“ Obcházel cvičící, kteří byli převážně něžného pohlaví, a upravoval jejich jogínské polohy k dokonalosti, což by někdo nazval nemístným ošaháváním, ale dámy se tvářily vděčně a guru nijak vzrušeně.

Brzy začal vyvolávat mantru: „This land belongs to you and me from California to New York sea.“, což znělo poněkud pofidérně v srdci Evropy, ale dámy se přidaly v působivém chorusu. Pointa byla jasná – tohle jsem já a jsem svůj a udělám vše proto, aby má energie doplula tam, kam má.

Zkoukl jsem ta pružná těla, a pak v Disku potřetí zkoukl Regulaci intimity. Doufám, bojím se, mrzí mě – to všechno v jedné vteřině zakrývá to Něco za oponou tělesných smyslů, smyslů, které dáváme svému konání, jimiž držíme svůj kurz, protože jinak? Jinak co?

Šel jsem po Karolíny Světlé a ve Standardu uviděl barmanku, kterou jsem před pár týdny viděl v Disku. Šel jsem dovnitř a řekl jí to. Pak jsem jí řekl, jestli by nešla ven a ona odpověděla: „Nešla.“

„Proč?“ zeptal jsem se a ona odpověděla: „Mám přítele.“

„No a?“

„Mám ho ráda.“

„Jak to můžeš vědět?“

Zpochybňování její emocionální jistoty asi nebyla ideální reakce na její zadanost, protože se pak už se mnou vůbec nebavila a odmítla mi i dolít vodu do zázvoru.

Asi ty „Ne!“ sbírám svou negativitou. S tím naladěním je to fakt těžké. Optimismus je někdy skrytý cynismus. Neguju přítomnost snahou ji zachytit. Fakt nevím. Brouzdala tam a vypadala úžasně a neoduševněle, což je pro mě rajcující kombinace.

„Jaké je ještě dobré divadlo?“ zkusil jsem to.

Odsoudila mou otázku ironickým úsměvem: „Každé divadlo je dobré.“

Hned jsem to chtěl kvitovat, že každé ne, ale nechal jsem to odmítnutí v sobě znít a odeznít. Vzedmula se ve mně vlna touhy to všechno zbortit a změnit. Následovala ji vlna uvědomění, že to nejde.

Každé divadlo je dobré.

Vedle mě stál muž, který vypadal jako postava, kterou by mohl hrát Stanislav Majer. Trpce a nespokojeně stál u Rampušáka, jak se tam jmenovalo pivo. Vedle se kočkovali dva zhulení týpci. U stolu seděla barmanka z Atmosféry, která vypadá jako herečka z Půlnoci v Paříži, se starším Američanem, který se ptá nějakých jejích kámošů: „How was Roxy last night?“

Ona se ho ptá: „Krym is Russian, now?“

On nerozumí otázce, protože jeho intelektuální mozek nepobírá její banalitu. Pak odpovídá: „Yes.“

V průzoru za barem vidím holku ze Zlína, která perfektně vplula na místní hipsterskou scénu a dokonce chlastá na sekeru.

Předjaří

Jedeme do Prahy. Sleduju střídavě tebe, pražskou periferii a okolní vesnice Řevnice a Třebáň. Jsi pohnutě ponořená do tabletu v komunikaci se svým žárlivým přítelem, ale připravená se usmát, když tě poprosím, abych si tě mohl vyfotit na mobil a pak ještě jednou. Pak to stejně smažu, protože proč bych se trápil díváním na zapovězenou kněžnu Olgu. Doma se tomu ale stejně neubráním, protožes mi poslala svůj profil na VK.com. Jsem s tebou v kontaktu.

Klikám, koukám na tvoje fotky jako z pohádky. Máš dar se skrz fotky dívat do duší lidí nebo se oni dívají do té tvé nebo do té své nebo přímo do boží. Máš dar se těma fotkama vyjádřit a umíš to, takže když tě fotím, podíváš se tak, že to z tebe úplně sálá. Vlastně to neděláš ty, ale ten dar a tím, že to neděláš ty, jsi tou krásou skoro svatá. Je to krása-spása, i když jen na nemotorném monitoru bez perspektivy, že bych do ní někdy pronikl.

Nevědomky mi v nich předáváš určitý všeobjímající pocit – pádný důvod bát se nenaplněné lásky, neřešitelného dilematu, dynamitu citu, který hrozí všechno roztrhat a dát šachmat mému cynickému existencialismu. Zapomínám na okolní svět a osvobozující míjení myšlenek.

Myslím jen na ni, usnu v ní, v rozjímání, ze kterého se probouzím za hladových a chtivých úsvitů. Vyplaším ji. Cynický pocit, že vše je dáno, se nechce nechat svrhnout naivním vzplanutím, nechce ho nechat planout a plynout. Co jiného je spása, než nesnažit se? Ale když člověk vidí, že k tomu nepřijde jako slepý k houslím, zpanikaří.

Přepadne ho jarní spleen jako vír, který ho táhne dolů, jako vir zimnice, která rychle pomine, stane se horečkou, krystalickým životem, který jako by navazoval na to, kde to ztratil, jako by to ještě šlo spojit, jen kdyby… Zimnice se vrací.

Koukám na tebe, jak si v kontaktě píšeš s přítelem, který při tvé kráse musel odněkud přijít, někdo, kdo o tebe nechce přijít. Zrovna dorazila studená fronta. Kapky deště kanou po okně vlaku. Úporně myslím na budoucnost, jak to udělat, jestli tě nechat jít nebo ještě někam vzít, jestli se snažit se s tebou sejít nebo tě vypustit a toužit, že sama budeš chtít. Prostě nechat být a žít by asi bylo nejlepší, ale zvu tě do divadla.

Budeš psát prezentaci, a pak si půjdeš zaplavat. Zvu tě na kebab, když ne teď, tak zítra, ale ty nevíš, jdeš s kámoškou do Šárky a déšť zkrápí naše kroky stmívající se Prahou. Říkáš, že vypadám nějak smutně, jestli je to tím, že je déšť a já na to ne, je to tím, že jdeš. A ty, že se to jistě hned spraví.

Nemám rád takové zprávy. Jistě, že se to spraví. Půjdu na předčasně rozkvetlé sady Petřína modlit se k soše Máchy, máchat se v jarní řece nově vyřinulých slov. Teče z kopce, na jehož vrcholu taje ocelová věž pod sluncem tvého jasu.

Budu hledat spásu. Promluvím, zařvu, zazpívám extaticky sám, plný jarní energie se budu choulit ke své vlastní lásce. Budu na tebe myslet, protože ses mi dostala pod kůži so deep that you´re really a part of me, ale neboj, to je na jaře normální. Trakaře emocí padají z nacucaného olověného koberce oblohy. Vystupují sezónní potůčky, jako by se někde otevřelo zřídlo.

Jdeme po Karlštejně a já nevím, jak se k tobě chovat. Romantický interes jsem nechal doma, jak jsem slíbil, ale on tady teď nečekaně jde vedle mě. Oh, promiň. Provází nás zelenými zahradami za hradbami. O všechno máš zájem a já mám zájem o tvůj zájem, a když se někdy dostanu do tvé intimní zóny, rozezní to ve mně zvony, ozvěny se tiše a samozřejmě rozprostřou do vznešených kopců a lesů, rozbijí se mezi zdmi tvrze, kam byl kdysi ženám vstup zakázán, ale tvoje kroky tu teď udávají rytmus a jsem to já, komu je vstup zakázán. Tajně sem pronikám v přestrojení za bezelstného průvodce.

Když se naše prsty dotknou při předávání foťáku, když si prohlížíš okolí, jako bych tam nebyl, a pak se po mně během prohlídky hradu samozřejmě podíváš a zavoláš mě, abych se na něco podíval, pojí se ve mně minulost s budoucností a získávám v téhle přítomnosti pevnou půdu pod nohama. Kolem očí, ve kterých zřítelnice objímá slunce i nebe, se spiklenecky usmívá pozemsky nevinná dětská tvář a já vůbec nevím.

„Co se děje?“ slamuju nekonečný sled otázek na paní, která vypráví o třetí Karlově manželce Anně Svídnické, nejhezčí ženě Evropy své doby. Všechno je to tak dávno. Nejhezčí žena své doby teď stojí vedle mě a já musím hrát nevděčnou roli příjemného společníka, který nic nečeká.

Cestou z hradu se stáhnou mraky a poprchá. Z prchavé chvíle prosvětlené sluncem se spustí lijavec budoucnosti. Provazy vody se rýsují na pozadí polí a lesů, jež zeleně září do nastalé šedi. Nasávají vláhu, rozpouští mě v blahu. Protichůdný pocit mě pudí k horečnaté činnosti, kterou ale nesměřuju k ní, nesmiřuju se se svou touhou, nesmím. Rozebírám ji, stavím do kontextu počasí, vztahů a čekám, kdy to nevydržím a spadnu na tebe nebo tobě k nohám nebo se ti v tomto pořadí na milost vydám.

Nastoupíme do vlaku a jedeme na černo. Prcháme před revizorkou a ty se směješ. Jmenuješ se po kněžně Olze a jsi vznešená, ale taky si ráda hraješ a já se s tebou nebojím být sám sebou a dělat to, co vždycky dělám – uhýbám a prchám.

Je s tebou sranda, chci tě poznat víc, ale teď jsou tu jen fotky v kontaktě a pocit, jako bych tě znal. Představa tebe do mě vrůstá a zakořeňuje, raší a dere se ven zbloudilými vzkazy, které ti posílám, kterým se bráním a neubráním.

Snažím se být normální, ale jaro tu zavání. Z klidu mě vyhání scénosledem spolustesku. Zasílám ti jen stíny toho, co mi běží hlavou – být pořád s tebou sám sebou. Teď už to víš.

Stoupám výš a zase padám k zahradám tvého úsměvu, do černých skalnatých údolí Karlštejna. Schovávám se v jeho lesích a doufám, že třeba zase půjdeš kolem se mnou nebo s někým jiným, to už je jedno. Hlavně že tě uvidím, zahlédnu živou, fotky ožijou a já zjistím, že to, co ve mně roste do nepředstavitelných rozměrů, je ve skutečnosti jen krásné děvče, které ani neví, jak to dělá, že před ním noc bělá.

Multimediální tituly Carpe diem

v iBookstore

KNIHA & KONCERTNÍ ZÁZNAM

René Lacko / Live in Bratislava

Laura a její tygři / Big Bang!

Veronika Harcsa & Bálint Gyémánt / Live

Eva Lindbergová & Jarmark / Koncert pod hvězdami

Majerovky / Live at Kaštan

Pepa Nos / Rovnou za Nosem

Pepa Nos / Live at Balbínka

Vojta Kiďák Tomáško / Živě v Balbínce

Jakub Noha band / Na věky?

Slávek Janoušek / Příjemný večírek

KNIHA & DOKUMENTÁRNÍ FILM

Karel Čapek / Pictures from Holland

Karel Čapek / Obrázky z Holandska

Karel Čapek / Pictures from Holland

Karel Čapek / Prenten van Holland

Jan Herben / Na dědině

Miroslav Holub / We’ll Never Get Parts Like That Again

Karel Čapek / Bilder aus Holland

Štěpán Příkazský / Amerikán z Lužic

Adam El Chaar

Zlín Praha Zlín

K vydání připravil Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 303. publikaci

v Brumovicích roku 2014

Vydání první (v Carpe diem)

www.carpe.cz

Knihy, CD, DVD a e-knihy si můžete objednat:

Carpe diem, 691 11 Brumovice 175

tel.: 737 444 221; e-mail: carpe@carpe.cz

Knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v App Store v aplikaci Carpe Diem Online.

ISBN 978-80-7487-101-6 (pdf)

ISBN 978-80-7487-102-3 (epub)

ISBN 978-80-7487-103-0 (mobi)

Table of Contents

Psát jí

Nedělní Zlín

Deprese

Neintencionální příjemnost

Malá scéna

Divnost

Unavená

Nenávist

Předjaří