BLUDIŠTĚ SNŮ

The Best of Sci-fi

Ladislav Szalai

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2010 by Ladislav Szalai

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-143-1 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-144-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-145-5 (PDF na CD)

Předmluva od Zdeňka Rampase

BOBBYHO ŽERT

STÁVKA

HANE, JEZDEC Z NEZNÁMA

LÉTAJÍCÍ VLAK

ORGONOVA HVĚZDA

MUŽ V KRYCHLI

VOLÁNÍ O POMOC

KOSTI ZEMĚ

JAK ZACHRÁNIT BOHA

BLUDIŠTĚ SNŮ

JEDOVATÁ ZEMĚ

VYNÁLEZCE

VÁLKA S JEŠTĚRY

VÝT S VLKY

TEST

LAZARE, VSTAŇ!

VÁLKA S JABLKEM

STRUNA ČASU

ZELENÉ STÍNY

PLATINOVÁ DÍVKA

TRÁVA A BERÁNEK

DIVADLO SMRTI

SOUMRAK ROBOTŮ

PSYCHODLAK

KULATÝ SMYSL

PLATEBNÍ KARTA

DÁMA VE VODĚ

DOBYTÍ MARSU

KOSMICKÝ KARNEVAL

STROM-VLÁDCE

JSME Z KAMENE

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva od Zdeňka Rampase

Pár osobních vzpomínek

Poprvé jsem se se jménem a dílem Ladislava Szalaie setkal před šestadvaceti roky na počátku scifistického národního obrození, v době velkých očekávání později po právu označované za začátek zlatého věku české SF povídky.

Psal se rok 1983 a probíhal druhý ročník Ceny Karla Čapka, literární soutěže o nejlepší (jak se tehdy psalo a říkalo) vědeckofantastickou povídku. Soutěž se na celostátní úrovni podařilo vyhlásit SF klubu při pardubické Vysoké škole chemicko-technologické. Tam i v mnoha dalších městech v té době vznikaly SF kluby a mnoho autorů, mnohdy jejich členů, zjišťovalo, že žánr SF povídky je pro ně to pravé. A ve snaze ověřit si tento názor posílali své práce v už nikdy nepřekonaném množství do Pardubic. Já v té době působil v porotě Ceny Karla Čapka, do které tehdy dvaatřicetiletý Ladislav Szalai poslal povídku Vynálezce.

Ačkoli můj náhled na to, jak má vypadat dobrá science fiction (a co to vůbec je), se od té doby dost změnil, už tehdy jsem poznal, že jde o povídku, která svým jazykem a literární úrovní, hlavně ale jemným a přemýšlivým humorem, značně překonává většinu ze čtyř set třiceti prací, které jejich autoři vyslali na literární kolbiště a kterými mi bylo dáno se zaobírat. Nijak mě tedy nepřekvapilo, když jsem Vynálezce ještě téhož roku objevil v knize Dvojnásobný dvojník, kterou Ladislav Szalai napsal se Zdeňkem Rosenbaumem.

Má další setkání s Ladislavem Szalaiem byla v následujících letech dvojího druhu, a dnes si jen těžko vzpomenu, která byla častější a příjemnější. Jednak jsme se občas zahlédli ve vinárně U Zdeničky (byla ve strategické blízkosti redakce deníku i nakladatelství Mladá fronta v Panské ulici), kde jsem jej nacházel ve společnosti básníka Jaroslava Holoubka a spisovatelů Zdeňka Rosenbauma, Ondřeje Neffa a občas Jaroslava Veise.

Protože jsem ale ke Zdeničce zabloudil jen zřídka, skoro stejně často jsem se setkával s Ladislavovými knihami, v roce 1984 to byla Cesta do bláznovy zahrady, o rok později téměř nesehnatelný, protože v nesmyslně malém nákladu vydaný Zapomenutý vesmír, a v roce 1986 toto plodné období završila Tajná společnost SF (stejně jako jeho první kniha napsaná společně se Zdeňkem Rosenbaumem). A zřejmě jsem nebyl jediným vděčným čtenářem, protože Cesta do bláznovy zahrady získala také nově vytvořené ocenění Golem SF Award, které v podobě sošky golema z filmu Císařův pekař uděloval SFK ADA na základě hlasování SF autorů a překladatelů, kteří byli tehdy vnímáni jako „profesionálové“ v tomto žánru. K předání došlo na jaře roku 1986, jak jinak než opět U Zdeničky.

Vytrvalá roční periodicita vydávání Ladislavových knih mě přivádí k otázce, zda jen nějakou náhodou odpovídala výkonu jeho „literární sopky“, tedy jedné knihy ročně, nebo zda podle plánu ČS spisovatele měl v daném období nárok jen na toto množství. Dnes je ale důležité, že onen hypotetický nárok dokázal beze zbytku vyčerpat.

Po pětileté přestávce jsem se s Ladislavem Szalaiem setkal po listopadu 1989 už jako se šéfem nakladatelství Orfeus, když se rozhodl uskutečnit svůj sen pomáhat na svět knihám, které se mu líbí, a přitom se uskutečňováním svých snů živit. První knihou, kterou vydal, bylo Znamení psa od Jeana Hougrona, což byla science fiction, která i pro mě znamenala velmi mnoho, šlo totiž o první space operu, která vyšla česky už hluboko v socialistických dobách. Protože vydávání knih je mnohem tvrdší byznys, než se zdá, došlo brzy i na poslední knihu, což byl příznačně Konec civilizace Aldouse Huxleyho. Tu dnes rovněž nikomu nemusím představovat, já ji ale četl v prvním vydání v roce 1970 a na Ladislava, když se ji rozhodl znovu vydat, asi zapůsobila stejně mohutným dojmem jako na mě. To jsem ale trochu předběhl dobu. Poprvé jsem do redakce Orfea zavítal při přípravě antologie Hvězdný prach, pro kterou jsem vybral povídky z Ceny Karla Čapka. Pak se ale dostavily problémy a knihu nakonec až po letech v jiném nakladatelství vydal Zdeněk Rosenbaum.

Pak mi Ladislav zmizel z dohledu (kdo nežije v Praze, jako by neexistoval :-) a setkával jsem se jen s jeho knihami, vedle již v roce 1992 vydané Orgonovy hvězdy aneb Jak zachránit Boha, Půlté planety a Stroje fantazie to byly hlavně knihy vydané po roce 2000: Kosmické grotesky (2001), Soumrak robotů (2003) a Poslední konec světa (2006).

Zatím poslední setkání na dálku, přes povídky, nepočítám-li své skromné přispění na vzniku Best of Ladislav Szalai, nastalo, když jsem zahlédl povídku Deník Mudrogara Jappeho (Diary of Mudrogar Jappe) v seznamu prací pro chystanou antologii české SF Bradburyho stín, která by mohla (a měla) vyjít v angličtině.

Mám za to, že tam jeho povídka jednoznačně patří, ve spektru naší SF ztělesňuje proud groteskní scifi s filozofickým přesahem, jakou známe například z těch méně vážných povídek Stanislawa Lema.

Zdeněk Rampas

BOBBYHO ŽERT

Malý Bobby... Byl tak směšný, když jsem ho poprvé spatřil mezi desítkami kyborgů podobných sérií! Seděl v lavici ve třetí řadě, a když jsem na něho ukázal, způsobně vstal, usmál se – tak nějak jinak, než se usmívají všichni kyborgové – a řekl: „Já, pane?“

„Ano, ty,“ pokývl jsem souhlasně hlavou a zamířil k němu, abych si ho prohlédl zblízka.

„Nechcete si vybrat nějakého jiného?“ podivil se mé volbě ředitel školy a dodal: „Mám dojem, že by se tu našla spousta zajímavějších a méně poruchových exemplářů. Tenhle se jim zrovna moc nepovedl.“

„Mně se líbí,“ zarazil jsem ho. „Je takový zvláštní – sympatický...“

„Je poruchový. Měl by si zopakovat poslední ročník. Rozmyslete si to,“ varoval mě ještě jednou ředitel, ale to už jsem se rozhodl. Podepsal jsem rychle předávací listinu, převzal záruční list a pokývl kyborgovi, o němž jsem se dozvěděl, jak se jmenuje: „Tak pojď, Bobby. Jsi rád, že jsem si tě vybral?“

„Co? Cože? Ano, vybral... Samozřejmě, samozřejmě!“ vrhl na mě Bobby vyplašený pohled. „Jsem moc rád, že jste si mě vybral... že jste si vybral právě mě,“ zažvatlal skoro dětským způsobem a roztáhl pusu od ucha k uchu. „Je vidět,“ mrkl na mě významně pravým okem, „že vám to jasně myslí – lépe už jste si vybrat nemohl. To je dneska počasí, co?“

„Co? Počasí?“ rozesmál jsem se jeho slovnímu skoku. „To tedy je. Je tam hezky, co?“

„Je hezky. Co má být?“ řekl Bobby udiveně a já se rozesmál znovu.

„S tebou bude, Bobby, pěkná legrace!“

„Legrace, to jo. Chachacha!“ rozesmál se Bobby a vzápětí vážným pohledem překontroloval celou plochu mé tváře. „Mohu se vám s něčím svěřit...? Vlastně... Rád bych vás o něco požádal...“

„Samozřejmě. Co potřebuješ!“ obrátil jsem se k němu udiveně.

„Mohl byste zmáčknout tlačítko, co mám v levém podpaždí? Takové to žluté... Udělali mi ruce nějak lajdácky.“

„To žluté tlačítko jsi říkal?“

„Jo.“

„Tak a je to,“ zmáčkl jsem žluté tlačítko v podpaždí jeho levé ruky.

„Jé, to je fajn,“ zatetelil se Bobby blažeností. „Děkuju vám moc. Teď už mi nic nechybí.“

„K čemu je to tlačítko?“

„No, to je takový knoflík...“ zrozpačitěl a chvíli hledal v paměti správnou odpověď na moji otázku. „Prostě, moc mi to pomáhá. Mám potom lepší náladu,“ řekl trochu mrzutě.

„Aha,“ zamumlal jsem s porozuměním a vstoupil jsem s ním na pohyblivý plazmatický chodník, který nás zanesl k našemu domu.

Přede dveřmi se Bobby najednou prudce zastavil a udělal dlouhé a hlasité „Pfííí!“

„Copak?“ zahleděl jsem se na něho znepokojeně.

„To nic,“ polekal se, jako by se styděl za to spontánní citoslovce, a na vysvětlenou dodal: „Akorát jsem v duchu něco počítal a hrozně mě to překvapilo. Představte si, že se před chvílí během jedné minuty narodilo na světě o dvě stě padesát procent víc lidí, než je stoletý průměr. To jsou věci, co?“

„Jak to můžeš vědět?“ podivil jsem se.

„Já vím všechno,“ usmál se záhadně a otevřel dost nešikovně dveře.

Vešli jsme do mého bytu. Bobby se rozvalil v lenošce, jako by tu bydlel odjakživa, rozhlédl se kolem a prohlásil:

„To je vidět, že tu nemáš ženskou, budu to tu muset pořádně uklidit, Ty jsi ale číslo, zapomněl jsi vypustit vodu v koupelně!“

Tak on už mi tyká. No, to je pěkné.

„Vodu?“ zahleděl jsem se na něho pochybovačně a po chvíli váhání jsem nahlédl do koupelny. Skutečně: vana byla až po okraj plná vody a za několik okamžiků by v koupelně bezpochyby vypukla potopa. Vypustil jsem vanu a vrátil se k Bobbymu.

„Ty vidíš skrz zeď?“ obrátil jsem se k němu.

„Ne, nevidím, ale vím to... Já vím všechno,“ řekl přesvědčivě.

„Všechno vědět nemůžeš,“ posadil jsem se proti němu. „Víš jenom to, co ti v tovární škole vložili do pamětí.“

„Vím všechno,“ prohlédl si mě způsobem, který jasně říkal, že ví, o čem mluví.

„Tak dobře,“ zakřenil jsem se na něho s porozuměním. „Hned tě vyzkouším. Pověz mi, Bobby, kolik je ve vesmíru hvězd?“

„Kolik hvězd je ve vesmíru?“ obrátil oči zadumaně do sebe, chvíli přemýšlel a potom mu tváří přeběhl pobavený výraz. „To ti bohužel nikdy nebudu moct říct.“

„Aha, nevíš, co?“ svraštil jsem vítězoslavně tvář.

„Vím,“ zamžikal sebevědomě víčky, „ale to číslo je tak strašně veliké (tak dlouhé), že bych ti ho při nejlepší vůli říkal sto tisíc dvě stě padesát čtyři let, tři měsíce, čtyři dny, hodinu dvacet pět minut, třináct vteřin a tak dále.“

„Vážně?“ nasadil jsem pobavený výraz. „A víš, jakým způsobem uklidit tenhle pokoj za jedinou vteřinu a na nic při tom nesáhnout?“

„Ty máš ale nápady, chachacha,“ rozesmál se a zvážněl. „Samozřejmě že vím, jak to udělat.“

„Tak to udělej,“ provokoval jsem ho.

„Tak dobře,“ zamračil se, jako by ho mrzelo to, že se nechal přinutit k takové věci. „Pozor!“ řekl nahlas. „Je-dna!“

Úžasem jsem zkoprněl. Ani jsem nestačil zaregistrovat, co se vlastně stalo – najednou se v pokoji všechno pohnulo a během jediné vteřiny bylo uklizeno tak, jako snad nikdy předtím.

„To je věc, když se to umí, co?“ nadmul se Bobby pýchou.

„To je zázrak!“ vyhrkl jsem nadšeně, když jsem si uvědomil, že Bobby byl schopen proměnit svá slova v čin, i když jsem to předtím pokládal pouze za dobrý vtip.

„Bobby,“ otočil jsem se ke kyborgovi, „Poslouchej, víš opravdu všechno?“

„No, vím...“

„A, Bobby, umíš udělat všechno, co víš?“

„Co? Cože? Aha,“ vykoktal kyborg, který se na krátký okamžik zatoulal někam do světa svých výpočtů. „Samozřejmě, samozřejmě,“ zamumlal, „já umím všechno.“

„Ale to přece není možné! Poslouchej, Bobby, vždyť jsi jenom sériový exemplář nižšího stupně...“

„No, jsem a nejsem,“ řekl Bobby trochu tvrdě, jako bych ho urazil. „Napovrch jsem sériový exemplář, ale tady uvnitř,“ ťukl si na čelo z umělé hmoty, „jsem nejgeniálnější stroj, který byl kdy vyroben. Jsem nejchytřejší ve vesmíru,“ poznamenal skoro smutně.

„Bobby, a to, co víš, víš vždycky, nebo jenom tehdy, když se tě na to někdo zeptá?“

„No, většinou jenom tehdy, když se mě na to někdo zeptá. Nemohu přece v jediném okamžiku myslet zároveň na všechny věci...“

„To je dobře...“

„Proč?“ podivil se.

„No, jen tak, Bobby...“

„Ano?“

„Ano, Bobby. A jiný takový exemplář jako ty už neexistuje?“

„Ne.“

„Bobby, a jak bych tě mohl zničit – samozřejmě jenom tehdy, kdybych chtěl? Ber to jako žert...“

Bobby se na mě udiveně zadíval. „Zničit? Mě nemusíš zničit. Stačí, když zmáčkneš to žluté tlačítko, co mám v levém podpaždí, a pak ze mě bude zase obyčejný, poruchový kyborg.“

„Které tlačítko?“ zatvářil jsem se nechápavě a on zvedl levou ruku.

„Tohle,“ odpověděl.

„Tak tohle?“ usmál jsem se poťouchle a vzápětí jsem prudce vystartoval. Bleskově jsem to žluté tlačítko stiskl.

Bobby na mě pohlédl a hlasitě se rozchechtal.

„Spolknul jsi to i s navijákem!“ řval jako šílenec. „Dobrej fór, co? Že je se mnou legrace?“

Ztuhnul jsem a chvíli jsem si ho nechápavě prohlížel. Pak jsem spatřil kolem sebe neuklizený pokoj. Bobby si povšiml mého údivu a ještě hlasitěji se rozchechtal.

„Sugesce, rozumíš? Sugesce!“ snažil se mi vysvětlit v záplavě nefalšovaného smíchu. „To žluté tlačítko zapíná zdroj vytváření sugesce! Nejmodernější fígl!“

„Člověče,“ otřásal se Bobby ve šťastné křeči, „ale dalo mi to práci, abych se nerozchechtal hned, no... jak jsi vypouštěl tu prázdnou vanu!“

STÁVKA

John Manuel Biladze prošel pomalu jedním ze tři sta dvaceti šesti sálů SPS neboli Světového pracovního střediska, vyměnil pojistku v počítači jedenácté generace, vlídně mu poklepal po rameni, usmál se a prohodil:

„Tak už se probuď. Zdá se mi, že stárneš, hochu. Oba nějak stárneme.“

Počítač si prohlédl Johna Manuela trochu provinilým a zároveň omluvným pohledem.

„Měl jsem moc práce,“ pokusil se vysvětlit. „Lidí pořád přibývá a kladou si čím dál tím větší nároky...“

„Já vím,“ položil mu John Manuel Biladze chápavě na rameno vrásčitou stařeckou ruku. „Je to čím dál horší. Nevím, jak dlouho to ještě vydržíme. Minulý týden jsem požádal Světovou radu, aby s tím něco udělali, a víš, co mi řekli? Že prý se s tím nějak musím vyrovnat...“

„Ale oni přece něco udělat musí!“ rozčilil se počítač. „Celé zařízení SPS se pomalu a jistě rozpadá. Nejde jenom o pojistky, které mně a ostatním počítačům musíte vyměňovat, ale vždyť vy nemáte už sto let ani čas pořádně se vyspat. Pamatuju, že když jste v SPS začal pracovat, pomáhalo vám při tom tři sta dvacet šest pracovníků. Dnes jste na všechno sám. Děláte za tři sta dvacet šest lidí! Opravujete všechny poruchy na automatických výrobních linkách úplně sám. Zpracováváte sám hlášení všech úsekových počítačů. Obdivuji se vám, Johne Manueli, že to všechno dokážete. Už sto let sám na celé SPS – to je neuvěřitelné! Proč vám nedají někoho na pomoc?“

„Nikoho nemají,“ rozhodil stařec posmutněle ruce. „Lidé už se odnaučili pracovat. Jsem poslední člověk na planetě, který ještě ví, co je to práce. John Manuel Biladze – poslední dělník světa.“

„A co budou dělat, až zemřete?“

„To nevím,“ zpochmurněl stařec. „To opravdu nevím. Pořád jim připomínám, že ten okamžik může každou chvíli přijít, ale oni se tomu jenom smějí. Otče, máchnou pokaždé rukou, vy přece ještě dlouho neumřete. Budete tady s námi dalších nejmíň dvě stě dvacet let! Jenomže já vím, že to není pravda: čtyř set čtyřiceti let se ještě nikdy nikdo nedožil...“

„Nevím, jak si to představují,“ rozčilil se znovu počítač. „Nemají ani kousek soucitu. Vždyť je to proti logice, aby jeden člověk pracoval a patnáct miliard ostatních lidí se povalovalo v zábavních klubech!“

„Všichni se nepovalují v klubech,“ zastal se příslušníků svého rodu John Manuel. „Někteří vynalézají v laboratořích nové věci a několik jich ještě létá do vesmíru. Taky existují dva nebo tři spisovatelé...“

„Hrají si. Všechno je to jenom hra!“ zareagoval počítač neobyčejně prudce. „Všechno nechali na vás, Johne Manueli. Cožpak je věčně možné, aby se jeden člověk staral o potravinářský, oděvní, chemický, hutnický a já nevím jaký průmysl, o zemědělství, lékařství a školství? Je možné, aby se jeden člověk staral úplně o všechno, co potřebuje tenhle svět k životu?“

„Jak vidíš, tak to možné je.“

„Ano, je to možné, Johne Manueli, ale SPS stárne a vy také stárnete. Potřebovali bychom alespoň jednoho údržbáře a hlavně někoho, kdo vás vystřídá. Je na čase, aby se někdo nový u vás začal zacvičovat. Já vám rád přeju čtyři sta čtyřicet let života, jenomže věčně tu bohužel nebudete...“

„Věčně ne,“ zamyslel se John Manuel Biladze – poslední dělník světa.

„Mám nápad, Johne Manueli,“ vrhl počítač na starce tajuplný, maličko vzrušený pohled. „Během našeho rozhovoru jsem si promítl ve své paměti zrychlený záznam dějin světa. Napadlo mě, že zbývá jediné řešení, jak přinutit Světovou radu, aby splnila vaše požadavky.“

„Jaké řešení?“

„Johne Manueli, vy musíte vyhlásit generální stávku!“

„Generální stávku?“ vyděsil se stařec. „Co to je?“

„Prostě oznámíte Světové radě a vůbec celému světu, že dokud nepřistoupí na vaše podmínky a nepošlou vám údržbáře a vašeho náhradníka na zacvičení, dokud nedodají nové součástky, nebudete pracovat. Vy jim pohrozíte, že zastavíte SPS!“

„Zastavit provoz SPS!“ zbledl John Manuel Biladze a kolena pod ním se vyděšeně rozechvěla. „To snad, příteli, nemyslíš vážně?!“

„Myslím to naprosto vážně,“ odpověděl úsekový počítač jedenácté generace.

,,Johne Manueli,“ díval se na starce z obrazovky zachmuřený, neobyčejně vážný obličej předsedy Světové rady, „to nemyslíte vážně? Zastavit provoz? Dovedete si představit, co všechno by se stalo? Kdyby se provoz zastavil jenom na několik minut, mělo by to nedozírné následky. V lékařství by stačilo jenom několik vteřin.“

,,Dovedu si to všechno představit,“ odpověděl stařec trochu lítostivým, ale rozhodným hlasem. „Zatím jsem provoz jenom mírně omezil – pro výstrahu. Bude to pro vás rána, když SPS přestane fungovat, ale nemusí k tomu dojít, budete-li rozumní a splníte moje požadavky.“

„Chápu vás, Johne Manueli,“ snažil se předseda smlouvat. „Nemáte to jednoduché: jste na celé SPS docela sám, ale na vaši podmínku bohužel nemohu přistoupit. Na celé zeměkouli se nenajde jediný člověk, kterého bychom třeba i násilím přinutili pracovat. A zvlášť v tak složitém zařízení, jako je SPS.“

„Tak to se nedá nic dělat,“ pokrčil stařec rameny. „Přesně v poledne přestane SPS pracovat. Koloběh se zastaví – a jsem zvědav, jak to lidem vysvětlíte.“

„Johne Manueli, proboha!“

„Ano?“

„Vy nesmíte SPS zastavit. Nejste přece vrah!“

„To nejsem. Energii a suroviny pro lékařství, farmaceutický průmysl a všechny ostatní stěžejní automatické závody budu dodávat samozřejmě dál. Ale to ostatní...“

„Johne Manueli, ponechte mi alespoň čas. Snad se nějaké řešení najde...“

„Určitě se najde. Hoďte sebou, předsedo. Máte na to přesně čtyři hodiny. V poledne – nezapomeňte!“

„Johne Manueli, Johne Manueli...“

John Manuel Biladze vypnul obrazový telefon na stole ve své kanceláři a s podmračenou tváří se obrátil ke skupině počítacích strojů, které za jeho zády sledovaly celý průběh rozhovoru.

Počítače tvořily jeho mimořádný poradní výbor.

„Tak se posaďte,“ vyzval je. „Co si myslíte o celé akci?“

„Je z toho pěkně vyděšený,“ ušklíbl se spokojeně jeden z počítacích strojů. „Myslím, že Světové radě nic jiného nezbývá, než splnit všechny vaše požadavky. Zastavení SPS by příliš ohrozilo život na planetě.“

„To ano,“ přitakal stařec. „Ale bojím se, že se skutečně nenajde ani jediný člověk, který by tu s námi chtěl pracovat. A to by pak stávka musela opravdu začít.“

„Tak začne!“ skočil mu do řeči další z počítacích strojů. „Nemohou vás přece pořád vydírat. Jestli se nemýlím – a já se nikdy nemýlím – tak už máte dávno právo na odpočinek.“

„Právo,“ uculil se John Manuel nakysle. „K čemu je mi takové právo? Přece nenechám celé lidstvo umřít jenom kvůli svému právu? Napřed musí přijít někdo nový, kdo za mě převezme vedení SPS – potom teprve mohu své právo použít. Dobře víte, že SPS může vést jenom a jenom člověk. Všechna zařízení by přestála fungovat, kdyby vedení převzal počítač. Takový hloupý nápad! Nevím, kdo tenkrát SPS postavil a zajistil provozní linky proti jakémukoli zneužití tak, aby je mohl kontrolovat a případně znovu uvádět do provozu jen a jen člověk – povolaný člověk – a nikoli počítací stroj?!“

„Bohužel,“ povzdechl si další z přítomných počítacích strojů, v té době byli lidé proti nám příliš zaujatí. Nevěřili nám, obávali se naší inteligence. Taková nedomyšlená zaujatost!“

„A tohle jsou její následky,“ doplnil ho stařec a spustil si paže bezradně na kolena. „Ale co,“ pokývl po chvíli přemýšlení vzdorovitě hlavou, „když stávka, tak stávka. Dotáhneme to až do konce. Však ona se Světová rada poddá!“

Bylo přesně dvanáct hodin, když převážná část automatického provozu SPS přestala pracovat. Nejprve si toho povšimli diváci u televizních přijímačů, nejméně jedna miliarda právě sledovala přímý přenos ze zápasu o profesionálního mistra světa v boxu. Obrazovky přijímačů náhle nečekaně potemněly.

,,Co je? Co se to stalo?“ vyskakovali diváci z křesel ve svých klubech. Už několik desítek let se nestalo, aby SPS, zajišťující automatické filmování, přímý přenos i dodávku elektrického napětí pro celou zeměkouli, přestalo pracovat. Přesně ve dvanáct hodin se na světě zastavily i ostatní automatické provozy, zajišťující veškeré potřebné i nepotřebné prostředky pro patnáct miliard lidí. Bylo přesně dvanáct hodin, když John Manuel Biladze, uzavřený ve své kanceláři v SPS, zahájil generální stávku.

Už po půlhodině došlo v některých automatických jídelnách k rozhořčeným projevům nespokojenosti. Člověk, který nemá co jíst, je vždycky nespokojený. Protože telefonní spojení fungovalo kupodivu dál – určitě to bylo starcovým úmyslem – bombardovaly Světovou radu tisíce telefonátů.

Předseda Světové rady seděl před obrazovým telefonem a nepřetržitě opakoval krajně rozrušeným a zároveň velmi prosebným hlasem:

„Johne Manueli! Johne Manueli! Ozvěte se proboha, Johne Manueli!“

Ale John Manuel Biladze ho neslyšel. Poslední dělník světa seděl sám ve své kanceláři, hlavu měl položenou na nezvykle ztuhlých a studených pažích a v očích otevřených široce dokořán se mu zračil výraz jakéhosi nečekaného překvapení nad tím, že se nedožije slibovaných čtyř set čtyřiceti let.

Poslední dělník světa zemřel přesně ve dvanáct hodin a jednu vteřinu.

HANE, JEZDEC Z NEZNÁMA

Přijel k nám do údolí v roce 197. Ten den se mi nesmazatelně vryl do pamětí. Už od rána se nad pastvinami tetelil kysličník uhličitý prudkým žárem Plonkového slunce, jehož magnetické výboje ohýbaly vysokou masožravou trávu tri-sri, na níž se páslo stádo našich šavlozubých pabílkovinných krav. Už od svítání bylo cítit v kysličníku uhličitém neznámou, slabě koncentrovanou vůni něčeho, co přinutilo všechny osadníky našeho miniaturního kovbojského městečka Bluff Story, aby polekaně přivřeli okenice a ustrašeně se schoulili ve svých stereoplastických příbytcích. Brzy už jsem měl pochopit, že to byla vůně radioaktivního olova, která rozechvívala naše chřípí, vůně olova, jež provázela malého štíhlého elektrobota, sedícího téměř strnule na vysokém černém koni mutační řady AR 315.

Nejprve to byla jenom drobná nejasná skvrna, která se vynořila zpoza kopce, kde leželo hnízdo obřích morfů, potom se před mým chlapeckým zrakem objevil jezdec se svým zvířetem a jejich dva difrakční stíny prudce čeřené stále silnějším gravitačním větrem. Elektrobot seskočil z koně několik kroků přede mnou, uvázal jej ledabyle ke kůlu v plotě, na němž jsem seděl, zhoupl se elasticky v téměř ženských bocích a pak se otočil na místě takovou rychlostí, že jsem si to ani nestačil uvědomit.

„Hello, boy,“ usmál se na mě úzkým, ale překvapivě vlídným úsměvem, „kde bych si tady mohl natankovat vodík?“ Jeho velké, tyrkysové oči pomalu sklouzly k baňaté termosce uzavřené regulačním ventilem, kterou právě držel v pravé ruce.

„Pojďte za mnou,“ vyhrkl jsem jako očarovaný. Seskočil jsem z plotu dolů a zamířil k našemu domu, od něhož nás dělilo několik desítek metrů.

„Hello, cizinče, co vás k nám vede?“ Mířil mu naproti tatínek. Tvář měl ozbrojenou širokým, nesmazatelným úsměvem. „Á, koukám, že vám došel pohon... Žádný strach, u nás si natankujete alespoň na dva oběhy. Jestli se nevnucuju – vidím, že jste na cestách – kam máte namířeno?“

„Tam,“ máchl elektrobot rozverným způsobem stranou Bluff Story, k místům, kde se v prašných cárech zlatobílých mračen črtal nízký, nepříliš vzdálený horizont.

„Eh, tam,“ potřásl tatínek hlavou, jako by dobře porozuměl cizincově odpovědi, a natáhl k elektrobotovi těžkou medvědí ruku. Cizinec ji bez zaváhání uchopil, chlapsky si s tatínkem potřásli; elektrobot vrhl do tatínkovy tváře usměvavý, upřímný pohled, blýskl očima k našemu domu, za nímž se rozkládalo Bluff Story, a tiše pronesl:

„Krásné místo. Hezký kraj. Jako stvořený pro androidy, kteří se nebojí práce...“

„Ano, máte pravdu,“ pousmál se tatínek polichoceně.

„Mé jméno je Hane,“ pohlédl elektrobot tatínkovi znovu do očí.

Bylo to docela obyčejné jméno, ale ve chvíli, kdy je vyslovil, se stalo něco nevysvětlitelného. Magnetické výboje Plonkového slunce utichly, jako když utne. Obloha jako by náhle prudce zmrtvěla. Gravitační vítr přestal vát. V tom krátkém zvláštním okamžiku roztřásl celé mé chlapecké tělo nepochopitelný chlad. Zvedl jsem oči k cizincově tváři a spatřil, jak tenkými škvírami jeho tyrkysových očí, teď náhle děsivě tvrdých, zazářilo něco, co pronikalo až do morku kostí. Snad to bylo jenom rentgenové záření, nevím. Rychle jsem sklopil zrak a zavrávoral. Zalila mě prudká vlna malátnosti. Ucítil jsem, jak mi do chřípí vniká vlna nemilosrdné smrtící vůně, jíž byl prostor kolem elektrobota nasát. Byla to vůně olova. Obestřely mě mrákoty.

Nabyl jsem vědomí v tatínkově náručí.

„Charlie! Charlie! No tak, prober se!“ domlouval mi tatínek úzkostným hlasem a zároveň hovořil k cizinci: „Jmenuje se jako já, Charley FAX 3+1. Někdy mu říkám Minifax.“ To hovořil o mně. S tváří plnou studu jsem se vysmekl tatínkovi z náruče a postavil se na vlastní nohy.

,,Trochu se mi zatočila hlava,“ zatvářil jsem se co možná nejodvážněji. „Asi jsem něco špatného snědl...“

.,To jsem rád, FAXi 3+1, že se chlapci nic nestalo. Někdy se stává, že v mé blízkosti některé slabší povahy omdlévají. Úplně jsem na to zapomněl. Moc se omlouvám, je mi líto...“

„Charley si musí zvyknout,“ řekl tatínek tvrdě a vrhl k jezdci jménem Hane pohled, který říkal: Já vím, že to nebylo žádným zkaženým jídlem, ale tebou, tvou přítomností, elektrobote, co máš v očích náklad olova a smrti...

„Je ještě malý,“ pronesl tiše Hane. „Až vyroste, zvykne si.“

,,Nejsem malý!“ zvedl jsem vzdorovitým způsobem bradu a pohlédl elektrobotovi pevně do očí. Dvě úzké štěrbiny se slabě zachvěly a vytryskl z nich svazek chladných smrtících paprsků, ale vydržel jsem se do nich dívat několik nekonečně dlouhých vteřin, než mi zrak zakalily šamotové slzy a má tvář se sama od sebe, nezávisle na mé vůli, odvrátila stranou.

„Jednou z tebe bude pořádný chlap, Minifaxi,“ poznamenal rozveseleným hlasem Hane. „Chlap jako tvůj táta. Nemám o tebe žádný strach.“

Tváří mi přeběhl lehký ruměnec.

„Tak pojďte,“ zamumlal tatínek, aby zkrátil tu dojemnou chvíli, a pokývl rukou směrem k naší pumpě. Elektrobot jménem Hane vykročil za ním.

Jmenoval se Hane. Jen Hane, nic víc. Jeho domovem byly nedozírné pláně naší planety. Jeho postelí masožravá tráva tri-sri, která si na něm stokrát, tisíckrát vylámala zuby. Jeho peřinou byla obloha, jeho polštářem sedlo s rezervní atomovou baterií. Hane – to jméno nikdy nezapomenu. Nikdy nezapomenu na jeho štíhlou, ostří nože podobnou postavu, na tvář vytesanou z něžně zakalené biooceli, na vlídná, snad nepatrně posměšná ústa, na orlí, důrazný nos a na oči – bože, ty oči! – ve kterých se měkký úsvit dokázal náhle přelít v temné stigma nekonečně hluboké noci; a stačilo jen málo, aby ten jezdec jménem Hane, samá šlacha a kost, speciální tvrzená alkalicelulóza a kychtový plyn, dva milióny ostražitých megawattů, náhle shromáždil v pohledu všechnu svou skrytou energii, všechnu sílu, kterou čerpal z několika zdrojů, především z přeměny vodíku na elektrickou energii a v případě nebezpečí z atomové baterie. Stačilo jenom málo, aby před vámi náhle stál střelec Hane, elektrobot hodný toho jména.

Navždycky se mi vryje do paměti spokojený pohled jeho tyrkysových očí, když vešel do našeho domu. Ten pohled, který říkal: Ano, všechno je tady, jak má být, po dlouhé cestě se konečně vracím domů, ano, takhle by vypadal i můj dům, kdybych nějaký měl.

Dnes po mnoha letech jsem si jist, že ten pohled tatínek uviděl také.

„Poslyšte, Hane,“ řekl elektrobotovi, „co kdybyste u nás nějaký čas zůstal? Práce je tu dost, docela by se mi hodil někdo jako vy.“

„Ano,“ zadíval se Hane tatínkovi pevně do očí. „Zůstanu.“ Víc už si nemuseli říct; rozuměli si beze slov.

Žár Plonkového slunce mě pálil do tváře. Stál jsem na verandě a díval se, jak tatínek s Hanem opravují ohradu ze silového pole. Za tou ohradou se páslo našich sto šedesát sedm šavlozubých pabílkovinných krav. Byl to krásný pocit dívat se na ty dva; připomínali proporcionálně nevyvážená dvojčata, která si dobře rozumějí.

Náhle zvedl tatínek hlavu a obrátil tvář směrem k Bluff Story. I já jsem pohlédl tím směrem. Spatřil jsem, jak k našemu domu míří android na bezsrstém koni mutační řady BDX 904.

„FAXi 3+1,“ seskočil z koně před zamračeně se tvářícím tatínkem, „posílá mě k vám Cygnus Imperator. Mám vám vyřídit, že jestli mu neprodáte do úterý svůj pozemek za nabídnutou cenu, tak bude nucen zařídit se po svém...“

„Cygnus Imperator velmi dobře ví, že mu svůj pozemek, co budu živ, neprodám,“ zahovořil tatínek chladným ostrým tónem. „Vyřiďte mu, že se jeho ani té jeho kybernetické sebranky nebojím. Na mém pozemku je nejlepší vodíkový pramen v kraji – byl bych blázen, kdybych prodal.“ Ta poslední slova věnoval tatínek spíš Hanemu, než androidu Cygnuse Imperatora.

„Vaše chyba,“ usmál se jízlivě vyslanec největšího dobytkáře v kraji. „Cygnus  Imperator nemá rád, když se mu malí rančeři staví do cesty. Doufám, že si to do úterý ještě rozmyslíte... SBOHEM.“

To sbohem řekl za tatínka Hane. Do té doby jako by tu nebyl, jako by ani neexistoval, a náhle tu stál, tvář měl šedou a mrazivou, z očí mu sršely prudké proudy jisker – jenom těžko ovládal svoje megawatty. Náhle tu stála bytost Hane ve své pravé podobě. Hane nebezpečná šelma, Hane pistolník s velkým P.

Pak jeho oči zhasly. Hane se obrátil na patách a rychlými, impulzívními kroky zamířil k našemu domu.

„Slyšel jste, sbohem,“ řekl tatínek a zamířil za elektrobotem. Vyslanec Cygnuse Imperatora ještě chvíli stál nerozhodně na místě, potom se vyšvihl na koně a vyrazil směrem k Bluff Story.

Viděl jsem, jak se Hane posadil na schody našeho domu. Tvář měl teď bledou a unavenou. Strhanými rysy prosvítal nepochopitelný, opravdu hluboký smutek. Tatínek došel až k elektrobotovi, položil mu ruku na rameno, jako by chtěl cosi říct, a pak se beze slova posadil vedle něho. Dlouho seděli, mlčky hleděli kamsi do mimoprostoru, potom tatínek náhle vztekle nadskočil, rozběhl se ke kůlně, popadl obrovskou ultrazvukovou sekyru a zamířil do zahrady, kde stál strom velikán, strom obr, tatínkův největší nepřítel – kromě Cygnuse Imperatora. Tatínek začal do toho stromu mlátit, až z něj lítaly třísky.

„Charlie, co tě to popadlo?“ vynořila se na verandě vedle mě maminka. „Nech toho, za chvíli bude oběd!“

Tatínek se ohlédl, svraštil čelo, znovu se obrátil a ještě strašnější silou začal deptat svého nepřítele. Strom se usilovně bránil; byl z legovaného diamantu, tvrdý jako smrt. Už několik týdnů s ním tatínek zápasil, ale skóre bylo pořád nerozhodné. Dnes to se stromem vypadalo špatně.

Pozoroval jsem užasle tatínka a úplně jsem zapomněl na Haneho. Ten se najednou objevil na scéně s druhou ultrazvukovou sekyrou.

„Ne,“ řekl tatínek, ale Hane na něho pohlédl, jako by říkal: Víš, proč to dělám?, a pak se pustil do práce.

„Nechte toho, vy blázni!“ vyběhla maminka z domu. „Je oběd!“ Ale nebylo jim odpomoci. Rubali do stromu jako profesionální dřevorubci, mlčeli, jenom ultrazvukové sekyry hvízdaly vzduchem.

Pak bylo odpoledne, přišel večer. Plonkové slunce vyhaslo, na obloze se objevila Trojpsí hvězda. Matně osvětlila jeviště zahrady, v níž dokonával nepřítel strom. Už chybělo zničit jenom jeden jediný kořen, aby po stromu nezbyl ani pařez, ale problém byl v tom, že se tatínek s Hanem nemohli k tomu kořenu dostat: vězel hluboko v zemi. Jednou přizvedával kořen i s celým stromem tatínek a Hane do něho sekal sekyrou, podruhé zase opačně.

Blížilo se finále. Ještě pár seků a bude po všem. Hane právě nadzvedal strom, když se velikán v posledním sebe záchovném pokusu začal naklánět na stranu.

„Jdi kousek dál!“ vykřikl na mě elektrobot, protože jsem strkal zvědavou hlavu málem až pod kořen, a jeho ramena se znenadání proměnila v dva jeřáby gigantické síly. Kolem těch jeřábů se utvořila nejprve průsvitná plazmatická bublina, pak začal z Haneho do výšky šlehat oheň a vzápětí se do nadzvedacího procesu zapojila atomová baterie. Jádra U235 jako by ztratila svoje obranné schopnosti, začala se pod nárazy pomalých neutronů štěpit. Rozpadala se na dvě menší radioaktivní jádra, při čemž se uvolnila velká energie, která vymrštila s obrovskou rychlostí tři neutrony. Hleděl jsem na ty tři neutrony jako očarovaný. Potom vznikla řetězová reakce. Štěpením izotopu U235 si Hane vypomohl, aby udržel strom v náležité poloze.

Sek, sek, udělal tatínek a poslední seknutí oddělilo strom od živné půdy. Bylo po boji. Se strašlivým rámusem se svalil zahradní velikán na zem. Dvě proporcionálně nevyvážená dvojčata si podala ruce, popleskala se po zádech a tatínek řekl směrem ke mně:

„Tak to vidíš, Minifaxi, a je to hotovo...“ Potom jsme všichni tři zamířili do kuchyně. Měli jsme hrozný hlad.

„Spálila jsem kvůli vám karbidové koláče!“ zanaříkala nám v ústrety maminka. „Chtěla jsem vás překvapit, ale jak jsem pořád koukala z verandy... Ach, ach!“

,,To nic, to nic,“ utěšoval ji tatínek, ale maminka naříkala dál. Pak najednou zničehonic přestala plakat a očima jí blýskl plamen. „Víte vy co?“ řekla tvrdě. „Teď počkáte, dokud neupeču nové koláče. I kdyby to mělo trvat až do rána. Já dokážu být taky chlap!“

Cygnus Imperator se objevil v Bluff Story teprve před třemi roky. Poprvé v životě jsem měl možnost uvidět kvantomutanta, a tak jsem se šel na jeho slavnostní příjezd do našeho městečka podívat. Už od prvního okamžiku se mi C. I. nelíbil. Jeho obrovské parabolické antény zbytečně kolem sebe vířily prach. Táhl je za sebou jako pytle s cementem. Za živého boha jsem nemohl přijít na to, kde v sobě má slavný dobytkář otvory, kudy proudí dovnitř sluneční kvanta. Za Cygnusem Imperatorem jelo na koni dvanáct kybernetů jako vyšitých. Znáte ty jejich šeredné pavoučí postavy, ledové neproniknutelné obličeje, hadí pohledy a pohyby, při kterých vás vyděsí nečekaně rychlý převod na vyšší obrátky. Z těch dvanácti mě zaujal ten nejnižší, ale zároveň nejmasívnější. První, co na něm bylo nápadné, bylo už to, že neměl horní končetiny spárované. Všichni ostatní měli buď čtyři, šest, nebo osm horních končetin, tenhle jich měl třináct! I pohled měl o něco oduševnělejší než jeho druhové; snad to bylo proto, že měl na rozvodové desce zabudovány dva stereomikroskopy živě si prohlížející svět.

Byly to pouze tři roky, co přijel Cygnus Imperator do Bluff Story, a bylo to dost na to, aby si podrobil celý náš kraj a kousek po kousku v něm skoupil půdu, která dřív náležela malým farmářům.

I můj tatínek byl malý farmář. Už před třemi roky varoval ostatní, aby si dali na C. I. pozor, ale oni ho neslyšeli – vysmáli se mu, a teď většina z nich pro Cygnuse Imperatora nádeničila. Tatínek byl jedním z posledních, kdo stál kvantomutantovi v cestě. V době, kdy k nám přijel Hane, se už i kolem tatínka začala stahovat osudová škrtící smyčka. Jaké byly výhledy do budoucnosti Charleye FAXe 3+1 staršího? Žádné. Tatínek neměl prakticky žádnou naději. Jakou šanci může mít osamělý android proti kvantomutantovi a jeho dvanácti jezdcům, když se v podstatě nemůže na žádného z okolních farmářů spolehnout?

První úder přišel zcela nečekaně. Vlastně to ani nebyl žádný úder, ale malá promyšlená provokace. Jejím terčem se kupodivu nestal tatínek, nýbrž Hane. Byl jsem právě v městečku a viděl, co se stalo. Hane vešel lítacími dveřmi do saloonu U Koňhuby, rozvážně přistoupil k nálevnímu pultu a lascívním hlasem požádal barmana:

„Mokakolu and dvě kostky cukru.“

Barman se otočil, sklonil se a začal připravovat oblíbený Haneho nápoj, když vtom se z nitra saloonu ozvalo:

„A dejte mu taky jeden bryndáček na mne, barmane!“

Celý saloon ztuhl. Hane se opřel loktem o nálevní pult a dělal, jako by nic nezaslechl. Barman se nervózně narovnal.

„Řekl jsem jeden bryndáček na mne, barmane!“ ozval se znovu hlas.

Teprve teď se Hane otočil. Nesmírně pomalu a rozvážně. Téměř veselýma očima vyhledal toho, jemuž hlas patřil, a řekl:

„Jeden bryndáček na vás, kybernete? Chtěl jste asi říct pro vás. Ale ono je to vlastně to samé...“

„Hohó, to měla být urážka?!“ vyskočil z nitra místnosti kybernet s třinácti horními končetinami, o němž jsem se už zmínil. Každá jeho končetina se zlomila v kysličníku uhličitém do tvaru otazníku a zůstala trčet nad třinácti nízko zavěšenými laserovými pistolemi. Končetiny se uklidnily až tehdy, když si kybernet povšiml, že Hane není ozbrojen.

„Ale ne, jakápak urážka, kybernete,“ uculil se dobromyslně Hane, pomalu se obrátil k výčepnímu pultu, zaplatil, hodil do sebe mokakolu a lehkým houpavým krokem vyšel ze saloonu.

Díval jsem se na celý výstup a mrazilo mě v zádech. Trochu jsem se styděl za elektrobotovo chování. Co si o něm teď osadníci Bluff Story pomyslí? Nebylo to zrovna statečné, takhle se zachovat. „Třináctiruký“ kybernet to určitě bude pokládat za svoje vítězství. Už ho vidím, jak se před ostatními holedbá: „Ale že jsem toho elektrobota vystrašil. Div z toho nedostal zkrat...“

Druhý úder přišel téhož dne. Byl to zpětný úder a zavinil ho tatínek, ale hlavně naši sousedé, poslední svobodní farmáři, kteří se u nás sešli, aby tatínkovi sdělili, jakou prý nám Hane udělal ostudu tím, že se vzdal souboje s kybernem. „Teď si Gygnus Imperator bude troufat mnohem víc, Charlie FAXi 3+1,“ řekli tatínkovi, „když ví, jak je lehké urazit tvého člověka, a tedy i tebe. Ale kybernet neurazil jenom Haneho a tebe, urazil i nás, FAXi 3+1. Jsi přece naše hlava, nebo ne? Co hodláš, FAXi 3+1...?“

Poslední otázka zůstala nedořečena. Náhle se venku před naším domem ozval dusot koně mutační řady AR 315. Vrhl jsem se k oknu a spatřil jsem Haneho, jak se řítí k Bluff Story. Zřejmě zaslechl tatínkův rozhovor s farmáři. Uviděl jsem Haneho poprvé ozbrojeného. Nikdy před tím ani potom už jsem nespatřil, aby si někdo zavěsil kolty tak proklatě nízko. Hane si je zavěsil až ke kotníkům. Ty kolty se leskly v záři Plonkového slunce jako zlatí skarabeové a až sem k nám do kuchyně bylo cítit jejich smrtící zápach. Pak už jsem zahlédl jenom mizející difrakční stín jezdce, který hlubokými doušky pije z termosky maximálně stlačený vodík. Po Hanem zbylo za chvíli už jenom několik jaderných zášlehů a sedm kulových blesků velikých jako hlava obřího morfa.

„Vidíte, co jste provedli!“ křičel tatínek na farmáře, kteří teď stáli bledí a překvapení u okna jemně osvětleného pozůstatky Haneho přebytečné energie.

Rozeběhl jsem se do Bluff Story, abych se stal svědkem velkolepého divadla. Přiběhl jsem včas. Představení právě začínalo. Hane rozkopl lítací dveře saloonu U Koňhuby, postavil se k nálevnímu pultu a tvrdým hlasem řekl:

„Mokakolu and dvě kostky cukru!“

„Ale pouze s tentononc, s bryndáčkem, barmane,“ zvedl se od svého stolu „třináctiruký“ kybernet. Dva stereomikroskopy na rozvodové desce se otočily směrem k Hanemu.

„Poslyšte, kybernete,“ obrátil se Hane, „jste mi celkem sympatický, nerad bych vám zablokoval paměť.“

„Ale jdi, ty liščí ohone,“ pronesl výsměšně kybernet.

To musela být pro elektrobota těžká urážka. Nebylo to sice ještě tak strašné, jako kdyby řekl Ty žabí stehýnko, ale i tak jsem hned věděl, že to Hane nebude chtít přenést přes srdce. Bioocelové svaly na tváři se mu náhle prudce napjaly, z úst se mu vyhoupl obláček narůžovělé plazmy a zároveň slova:

„Poslyšte, kybernete, poslední varování. Jste ještě mladý a nezkušený – lehce vám uniknou nepromyšlená slova... Víte co, dopijte si svůj mazací olej, pak se seberte a vyřiďte svému zaměstnavateli Cygnusovi Imperatorovi, když už mě chce provokovat, ať mi pošle do cesty chlapa a ne sotva ochmýřené kuře.“

„Ty žabí stehýnko!“ zařval vztekle kybernet, „takovou urážku mi draze zaplatíš! Sáhni po tentononc, jestli už dávno nemáš v kalhotech!“

Chvíle byla napjatá. Vrhl jsem se na zem, patami směrem k očekávanému výbuchu, ale přesto jsem pootočil hlavu zpátky, abych viděl, co se bude dít.

Stalo se to ve zlomku vteřiny. Kybernet náhle máchl svými třinácti chapadly a v každém z nich se objevila laserová pistole. Ale výstřel už se nestačil ozvat. Hane byl mnohokrát rychlejší. Kolem jeho hlavy se najednou vytvořila prudce zářící ohnivá aureola. Pravá i levá ruka, dvě rodné sestry, sáhly do kapes a vytáhly z nich dvě krabičky dětské plastelíny. Hane stačil během nesmírně krátkého okamžiku uválet třináct kuliček, a ty vrhl přesně do otvorů třinácti laserových pistolí. Kybernet marně mačkal kohouty. Z jeho koltů nevyšla ani rána.

„Ksakru!“ zařval. „Taková zákeřnost! Jenom smrdutý skunk se brání takovýmhle tentononc!“

Hane zrudl jako obří morf. Dlouhým skokem se vrhl ke kybernetovi, popadl ho za jednu z končetin, zvedl tři tuny živé váhy vysoko nad hlavu, praštil s kybernetem o zem, až to zadunělo, a teprve potom se zeptal:

„Co je to skunk???“

Bylo vidět, že kybernet netouží mu odpovědět. Nečekaně se odpružil od země a s dobře krytou rozvodovou deskou, z níž trčely jenom několik milimetrů ven dva stereomikroskopy, zaútočil na elektrobota. Jedna z jeho končetin se proměnila na vysokotlaký hořák, druhá na soustruh o vysokých otáčkách... Nestačil jsem ani sledovat, jak rychle se kybernet proti Hanemu vyzbrojil.

Hane couvl o krok, předklonil se, bleskově znovu popadl protivníka za jednu ještě neozbrojenou končetinu, zvedl jeho tělo do úrovně svých ramen, smýkl jím v kysličníku uhličitém, a nechal je zvolna padat na zem, aniž končetinu pustil ze svých pevných železných rukou.

Bylo to hrozné. Zavřel jsem oči, abych neviděl, co se stane. Zaslechl jsem pronikavý výkřik a zároveň suchý praskot zlomené končetiny. Když jsem oči zase otevřel, spatřil jsem, jak se Hane posmutněle sklání nad kybernetem, pečlivě mu mačká knoflíky na rozvodové desce a vylaďuje obranné impulsy poraněného organismu. Potom opatrně přiložil zlomenou končetinu zpátky na místo zlomu, oči mu bíle zasvítily a končetina se přivařila.

„Odneste ho domů,“ přikázal tvrdým hlasem androidům, tisknoucím se vzrušeně u stěn saloonu. „Nic mu není. Asi měsíc si poleží, než se obnoví přesná struktura. Kdoví, jednou z něho možná bude docela slušný kybernet.

Jmenoval se Hane a já nikdy nezapomenu na jeho tesklivý, bezradný pohled, na ztracený pohled jeho tyrkysových očí, když tatínek vyslovil poprvé to strašné jméno BOGO, FLOROFAUN BOGO! Hane na tatínka pohlédl a řekl: „Ano, myslím, že znám to jméno... Ano, znám ho, už jsem o něm slyšel.“

Tatínek se zamračil a pronesl tiše a vemlouvavě:

„Hane, to opravdu není tvoje věc. Spor mezi místními farmáři a Gygnusem Imperatorem se tě vůbec netýká. Jestli si Cygnus Imperator někde najal toho střelce, toho zabijáka Boga, je to naše záležitost, Hane, ne tvoje...“

„Ten spor,“ pronesl Hane, „to je především tvůj spor, Charlie. A tvůj spor je i mým sporem. Vy androidi nesmíte stále prchat. Nejdřív to byli lidé, kteří vás utlačovali, pak se k nim přidali i Stroidiové z Gampy; prchali jste před jejich počítacími stroji, až jste našli tuhle krásnou planetu. Teď si vás tu chce podrobit kvantomutant. Za ním přijdou ostatní. Ne, Charlie, tenhle spor je i moje záležitost. Taky proto, že o Bogovi jsem toho už dost slyšel. Všude, kde se tenhle florofaun objevil, nezůstala částice na částici. Je to jeden z nejlepších střelců ve vesmíru; někdo musí konečně vesmír té obludy zbavit...“

„Proč mu říkají florofaun?“ vložil jsem se Hanemu do slov.

„Proč?“ usmál se na mě trochu trudně. „Protože Bogo byl ještě ani ne před tisíci lety jenom flórou a faunou na jedné planetě. Pak začala flóra a fauna mezi sebou různě komunikovat, nakonec se slila do jednoho bytostného celku; a ten se pořád zmenšoval a zmenšoval na úkor vnitřního prostorového uspořádání. Dnes je florofaun jenom o málo větší než já, ale chytrý je jako dábel. A rychlý, moc rychlý,“ zamyslel se Hane. „Bude s ním spousta práce.“

„Nu což,“ zvedl se Hane nenápadně od stolu a úkosem pohlédl na tatínka, „nemluvme už o tom. Zajedu si teď do městečka něco koupit...“

Zamířil ke dveřím, ale tatínek vyskočil, chytil ho za rameno a vyhrkl:

„Nikam nepůjdeš, to je moje záležitost!“

„Ne, není to tvoje záležitost,“ řekl poklidně Hane a bleskurychle švihl celým tělem. Jeho ruka uchopila kolt zavěšený děsivě nízko a k mému úžasu blýskla kysličníkem uhličitým. Ozvalo se zadunění tatínkovy lebky. Maminka vyskočila spolu se mnou od stolu a pohlédla na Haneho.

„Proč jsi to udělal?“

„Bogo by ho zabil,“ odpověděl jí Hane a povzdechl si. „Neboj se, Charley se za chvíli probere, je jenom omráčený.“

Maminka se dlouho dívala Hanemu do očí a tvář jí krásně zářila.

„Víš, že jsem tě měla ráda od prvního okamžiku, kdy jsi k nám přijel, Hane?“

„Ano, vím to,“ odpověděl jí Hane.

„Oba vás mám ráda,“ obrátila zkroušený pohled k ležícímu tatínkovi.

„Ano, vím.“

„Tak tedy jdi,“ upřela maminka na Haneho pohled plný důvěry, „a mysli si, že jsi můj muž... Hane?“

„Ano?“

„Potom se vrať...“

Hane se na okamžik zastavil, zkřivil bolestně koutky úst, dlouho, velice dlouho hleděl na maminku, říkal jí cosi mně nepochopitelného lesklýma tyrkysovýma očima, a pak pronesl potichu: „Sbohem...“ Rychle otevřel dveře a vyběhl z našeho domu ven. Vyběhl jsem za ním a díval se, jak v běhu vyskočil na svého koně a zamířil k Bluff Story.

U Koňhuby bylo nabito jako nikdy předtím. Z celého kraje se sem sjeli potulní kovbojové, aby si prohlédli slavného florofauna, který tu seděl už několik dní a čekal. Když to tak vezmu, Hanemu opravdu nezbývalo nic jiného, než se konečně do Bluff Story vypravit, protože Cygnus Imperator a jeho kyberneti pomlouvali jeho i tatínka, kde se dalo. K pomlouvání se přidalo bohužel i několik místních androidů, kteří zapomněli, jak lehce se Hane vypořádal s “třináctiručákem.“

Florofaun Bogo seděl v pravém rohu místnosti. Právě nahlas pomlouval tatínka, když se lítací dveře rozletěly na několik kusů a dovnitř vešel Hane. Dělal, jako by přeslechl urážlivá slova florofauna, pomalu se doloudal k nálevnímu pultu a do náhle mrazivého ticha skoro vesele zahučel: „Mokakolu and dvě kostky cukru!“

„Proboha ne, tady ne!“ zavyl bolestně barman. „Jděte někam na pole, jenom proboha ne tady!“

„Jste jaksi nervózní,“ podivil se hlasitě Hane.

„A vy ne, elektrobote?“ ozvalo se z pravého kouta saloonu. Hane obrátil tím směrem poklidně hlavu a zeptal se:

„My se odněkud známe?“

„Ještě ne,“ vstal florofaun Bogo a postavil se doprostřed místnosti. Rozbitými lítacími dveřmi začalo v tom okamžiku proudit ven nadměrné množství kovbojů, tušících, co bude za chvíli následovat. Bogo zlověstně sešpulil tenké výsměšné pysky a dodal: „Ale rád se s vámi seznámím, elektrobote. Já se jmenuju Bogo a jsem ředitelem továrny na bryndáčky!“

„Chachacha!“ ozvalo se ve spojitém rytmu jedenáct kybernetů, kteří už stačili zaujmout výhodná bojová místa.

„Cha, cha, cha!“ doprovodil je osaměle hlas na galérii, jenž nepatřil nikomu jinému než samotnému Cygnusovi Imperatorovi.

„Vypadáte, jako byste celý život pracoval s bryndáčky,“ odpověděl Hane Bogovi a kolem hlavy se mu udělala známá ohnivá aureola.

„To odvoláte, elektrobote,“ pokračoval florofaun. „Nemám rád podobné nejapné vtipy. Zvlášť když je vysloví nějaký smrdutý skunk!“

„Co je to skunk???!!!“ rozčilil se Hane k smrti. „Okamžitě mi řekněte, co je to skunk, nebo se neznám!“

„Skunk, to jste vy, elektrobote! Cha, cha, cha!“ rozchechtal se florofaun Bogo.

„Ojojoj!“ zavřeštěl vztekle Hane. „To slovo se mi nelíbí! Ihned ho odvolejte, nebo vás spráskám jako malého kluka!“

„Ty prašivá čtyřapůlvoltová baterie!“ štěkl zavile Bogo, „dost řečí a jdeme na to!“

Vydechl jsem úžasem. V saloonu se náhle rozsvítilo prudké bílé světlo. Dva milióny megawattů explodovaly. V záři, jež mě oslepila, jsem najednou spatřil Haneho tak, jak jsem si vždycky přál ho vidět – Haneho v plné kráse. Byl jako ztělesnění boha, z kterého se právě rodí vesmír, jak tam tak stál a z obou rukou mu šlehaly blesky.

Ale Bogo nebyl lehký soupeř. Kde se vzaly, tu se vzaly, náhle kolem jeho těla trčely desítky speciálních hromosvodů. Živá tkáň slavného zabijáka okamžitě vyprodukovala potřebnou ochranu.

Hane během neuvěřitelně krátkého okamžiku pochopil, že silné elektrické výboje nemohou protivníka poškodit, a přešel k jinému způsobu boje. Jeho kolt se díky atomové baterii šmahem proměnil v silný zdroj neutronů. Nepřetržité, husté neutronové krupobití se prostřednictvím radioaktivních indikátorů narážejících na atomy olova přeměnilo v radioaktivní prvky. Neutrony vnikly do jader těchto prvků, vyrazily z nich po jednom protonu a semtam nějaký ten gama paprsek a jádra začala radioaktivně vybuchovat. Vybuchující jádra usměrnil Hane jemným filtrem do hlavní svých koltů a vyslal je směrem na florofauna. Ten něco podobného zřejmě očekával, protože se okamžitě kryl clonou z antigravitačně deformovaného olova. Přitom stačil na Haneho vypálit několik ostrých dávek rentgenových paprsků. Bylo to směšné: Hane byl neprůhledný. Florofaun tím docílil pouze toho, že přivedl elektrobota na myšlenku, aby ho zasáhl kyselinou nukleovou, která ovlivňuje růst.

Na vlastní oči jsem uviděl, jak Bogo povyrostl nejméně o dva a půl metru. Už se hlavou téměř dotýkal stropu, když konečně přišel na to, jak se proti kyselině nukleové bránit. Vzápětí odpověděl Hanemu stejným způsobem a ještě ho překvapil dávkou insekticidů s residuálním účinkem. Ale co platí na některé škůdce, neplatilo na Haneho. Ten okamžitě vypálil proti Bogovi tenkou dávku virové, bakteriální, prvokové a červové nákazy. Florofaun zmateně zaječel. Určitě to nebylo nic příjemného. Vzápětí přišla odveta. Hane začal na povrchu prudce korodovat. Koroze postupovala tak rychle, až jsem dostal o Haneho strach, ale po několika namodralých záblescích si elektrobot poradil i s těmito obtížemi. Jenom trochu spálené rzi se sneslo k zemi, ničeho víc florofaun nedosáhl.

Nikdy nezapomenu, jak se po tomto útoku Hane pousmál, máchl rukou směrem ke svému soupeři a řekl výsměšně:

„Ech, synku, není ti pomoci...“

Nevím, jak se to stalo, ale najednou se z florofauna začal sypat buničitý odpad. Sulfátové výluhy tekly po podlaze jako temná řeka. Kyberneti se tím náhle vzniklým močálem čvachtali a bezradně se pokoušeli zasáhnout laserovými pistolemi vítězně zářícího Haneho. Už zbývali jenom čtyři, ostatních sedm leželo bezduše na podlaze, zmateně breptalo a zblble kroutilo končetinami. Hane jim propálil rozvodové desky.

Potom Hane ozářil florofauna ultrafialovými paprsky. Ze slavného zabijáka se začaly sypat krystalické chemikálie, suché droždí a antibiotika. Yperit dokonal dílo zkázy. Jakýpak slavný zabiják? Z Boga zbýval už jenom potácející se, stále slábnoucí stín se změněnou dědičností. Už jenom troska se bránila Hanemu, tomu Hanemu, který řekl, že až vyrostu, bude ze mě taky chlap. Chlap jako můj tatínek.

Ale náhle se stalo něco zcela nečekaného: Hane se zhroutil na kolena! Jak se to mohlo stát?! Nevím, zřejmě ho seshora z galérie zákeřně zasáhl laserovou pistolí Cygnus Imperator. Hane se zhroutil na kolena a v tyrkysových očích se mu náhle objevilo pološero.

Strašně jsem vykřikl a pohlédl nahoru. Ano, Cygnus Imperator držel v ruce laserovou pistoli a chystal se podruhé vypálit.

„Hane! Pozor, Hane!“ vykřikl jsem.

Hane se pomalu, nesmírně loudavě otočil a pokusil se zvednout kolt. Jeho ruka byla teď těžká, nemohoucí...

A vtom rozbitými dveřmi saloonu vpadl dovnitř tatínek. V pravou chvíli se objevil, v ruce těžkou železnou tyč. Jeho medvědí tělo se napjalo, ruce švihly vzduchem a přerazily tlustý sloup, který držel celou galérii. Cygnus Imperator se zřítil s rachotem dolů. Parabolické antény se mu při dopadu směšně ohnuly. Tatínek ho popadl za krk, zvedl ho nad hlavu a držel ho tam tak dlouho, dokud ho neuškrtil. Potom železnou tyčí dobil kybernety, stále se ještě vrhající na těžce raněného Haneho, a vyřítil se na florofauna pozvolna se navracejícího k životu.

„Ne, počkej, Charlie,“ zvedl se se strašným úsilím Hane na nohy. „Tohle je moje záležitost.“

„Ne, Hane, moje...“

„Počkej, nebuď směšný s tou tyčí...“

Hane se zakymácel, udělal několik vrávoravých kroků, odrazil prudké ionizující záření, jež proti němu Bogo vyslal, a zasáhl protivníka protihmyzím přípravkem z kultury bacila thuringiensis. Dílo zkázy dokončil biologickou transformací steroidních látek. Bylo po Bogovi.

Pak Hane znovu klesl na kolena. Ve tváři měl bolestný výraz. Položil si obě ruce na prsa a ve dlaních se mu objevila neznámá červená tekutina. „Ech,“ řekl tiše, zavřel na okamžik oči – trvalo to celou vteřinu – potom celý zazářil, několik kulových blesků se mu vykutálelo z očí na zem, Hane vstal a potácivým krokem zamířil ke dveřím saloonu. V těch dveřích jsem stál já. Hane mě pohladil po hlavě, špitl: „Minifaxi, buď jako tvůj táta... Sbohem Charlie,“ obrátil se krátce k tatínkovi. A pozdravuj... Však víš...“

Tatínkovi vystoupily z očí šamotové slzy.

„Neodcházej, Hane,“ zaprosil.

„Musím,“ usmál se bolestně Hane a odešel do tmy.

Díval jsem se, jak ve svitu bledé Trojpsí hvězdy nasedá na koně a odjíždí, dlouho jsem pozoroval jeho podivně zkroucenou postavu, na kterou nikdy nezapomenu. Viděl jsem, jak se ztrácí za kopcem, kde leží hnízdo obřích morfů.

Sbohem, Hane.

LÉTAJÍCÍ VLAK

Velevážená redakce,

možná Vás bude zajímat, co Vám teď píšu. Jestli někde bude nějaká pravopisná chyba, zvlášť tvrdé y, odpusťte mi to, už jsem kolik let žádný dopis nepsal. Včera se stala tak divná věc, že jsem si sednul v dopravní kanceláři ke stolu, abych Vám napsal tenhle dopis. Jestli ho otisknete, je to Vaše věc. Já pracuju jako pomocník strojvedoucího. Mým zaměstnavatelem je lokomotivní depo České Budějovice. Včera večer jsem nastoupil na šichtu v 18.00 hod. Měl jsem odvézt osobák do Prahy a moc se mi do práce nechtělo, ale co se dá dělat, každej tam jednou musí (do práce).

Fíra, neboli strojvedoucí, co s tím vlakem měl jet, se jmenuje Karel Vlk. Musím Vám ho trochu popsat, protože on to vlastně všechno spískal. Je to vysoký a tlustý chlap. Nosí bradku, aby vypadal jako inteligent. Je mu asi třicet pět let a vždycky mi připadal trochu divný, protože když s ním člověk jede, tak má vždycky strach.

Měli jsme asi deset minut zpoždění. Jeden posunovač totiž zapomněl za hitlákem stáhnout šroubovku a nezapojil topnou spojku, kterou prý měli zapojit topenáři.

Asi do poloviny cesty klapalo všechno normálně. Teprve když jsme se přiblížili ke stanici Heřmaničky, začaly se na Karlu Vlkovi projevovat první známky pomatenosti.

„Už mě to nudí,“ obrátil se ke mně a mračil se jako jedovatá houba, „jezdit pořád tam a zpátky – Budějovice – Praha, Budějovice – Praha... Krucifix, já bych do toho praštil!“

„Co blbneš, Karle,“ povídám mu. „Jestli tě to nudí, tak se dej přeložit na jinou trať, ne?“

„No, a co z toho?“ ušklíbnul se. „Zase to bude stejný. Ty mě vůbec nechápeš; mně nejde o to, že jezdím pořád na stejný trati, ale štve mě, že mám před sebou pořád ty zatracený koleje. Víš, jaká by to byla paráda, kdyby ten vlak jel, kudy se mu zamane, a nemusel se pořád držet kolejí?“

„To je ale volovina,“ zakroutil jsem udiveně hlavou. „Každej vlak přece jezdí na kolejích. V Japonsku sice vymysleli takovej vlak, co jezdí asi metr ve vzduchu, ale než se to dostane k nám, tak uplyne sto uherskejch roků...“

„Metr, pch,“ odfrknul si Karel Vlk. „Co je to jeden metr? Představ si, že bysme jeli deset, sto, tisíc metrů nad zemí! Hergot, to by byla krása. Klidně bysme se vykašlali na zatáčky a řezali si to rovnou za fřňákem!“

„Magořina,“ odsoudil jsem jeho bujnou fantazii, protože nemám rád, když to někomu příliš ujíždí. „Hotová magořina. Kdyby to šlo, tak už to dávno někdo vymyslel. To by potom letadla byly úplně zbytečný. Že tě to neštve, myslet pořád na takový ptákoviny...“

„To není žádná ptákovina,“ rozčilil se Karel Vlk. „Mně se o tom každou chvíli zdá ve snu. Letím nad stromy, nad poli, nad rybníky... Kurva, to je krása! A když to jde ve snu, co by to nešlo normálně? Už takovejch pět let mám pocit, že záleží jenom na mně, aby se vlak vznes do vzduchu. Poslední dobou si pěstuju vůli, víš. Silou vůle dokáže člověk udělat zázraky...“

„Vážně?“ zeptal jsem se překvapeně, ale hlavně hodně zmateně, neboť mi bylo jasné, že fírovi přeskakuje v hlavě víc, než jsem se domníval. Rozhodl jsem se, že mu budu raději zbytek cesty do Prahy přikyvovat – je to mnohem jistější. Co kdyby dostal amok?

Když jsme vyjeli z Votic k Olbramovicím, povídá mi Karel Vlk:

„Už jsi někdy slyšel o takovejch chlapících, co se v Himálaji obloží ze všech stran ledem a myslí přitom na to, že mají v pupku oheň, až led kolem nich najednou roztaje a taky tři metry kolem nich roztaje sníh?“

„Ne, o tom jsem nikdy neslyšel,“ odpověděl jsem. „Povídej mi o tom.“

„Taky jsem čet,“ pokračoval, jako by si ani nevšiml mých slov, „o takovejch divnejch klášterech, kde pěstujou nějaký chlapy na vytrvalecký běhy. Takovej chlap pak běží přes celou Saharu nebo přes jinou poušť bez jídla a bez pití. Dělá tak dlouhý skoky, že skoro pluje ve vzduchu. Kdyby ho někdo zastavil, tak to toho chlapíka na fleku zabije. Jo, a tuhle jsem byl na takovom představení: Představ si, nějakej kouzelník Kellner položil ženskou na takový šavle, pak ty šavle vyndal, a ta ženská zůstala normálně ležet ve vzduchu! To jsi měl vidět, člověče... Co myslíš, kdybych měl ještě silnější vůli, moh bych zvednout vlak?“

Měl jsem tisíc chutí říct mu něco peprného, ale ovládl jsem se. Raději nebudu riskovat; konečně nejde jenom o moji bezpečnost – Karel Vlk řídí vlak plný lidí!

„Kdoví,“ řekl jsem vyhýbavě. „Dneska je možný všechno. Tuhle jsem zrovna čet, že nějaká šestasedmdesátiletá přepadla v Americe s dětskou pistolkou v ruce banku a uloupila sto tisíc dolarů. Chytili ji vedle v obchodním domě, když se pokoušela ty prachy utratit!“

„Tak vidíš,“ zazářil Karel Vlk vítězně a vzápětí se na mě podíval malinko zkoumavě. Nasadil jsem neprodyšnou, strnulou masku, a on se ke mně důvěrně naklonil. „Něco ti prozradím, kamaráde,“ zašeptal tajemně. „Ale musí to zůstat mezi náma. Kdyby se to někdo dozvěděl, tak bych z toho moh mít pěknej průser... Tuhle se mi povedlo nadzvednout trochu lokomotivu. Šel jsem akorát do práce, když to na mě přišlo; najednou jsem si byl jistej, že se mi to povede. Zastavil jsem se na perónu a uviděl jsem pomeranč (název druhu lokomotivy). Otevřel jsem zeširoka oči a napřáhnul jsem proti tomu pomeranči ruce. Začal jsem si usilovně představovat, jak se zvedá... Dal jsem do toho všechnu vůli. Až mě z toho rozbolela hlava. A najednou, člověče: ta mašina se začala zvedat! Bylo to jenom o pár centimetrů, nanejvýš o jeden decimetr, ale představ si: povedlo se to! Víš, kolik váží pomeranč?“ pohlédl na mě Karel Vlk očima, ze kterých prosvítalo hodně podivné světlo, a uchopil mě v mystickém vytržení za rameno, až jsem poděšeně vykřikl. „Začal jsem lokomotivou,“ zasípěl unaveně, „a skončím tím, že zvednu celý vlak! Já ho zvednu, to si garantuj! Včera na denní jsem cítil, že bych dokázal nadzvednout lokomotivu a sedm vozů s ní. Kolik vozů máme dneska sebou?“

„Šest,“ zahuhlal jsem vyplašeně a strach, který jsem cítil pokaždé, když jsem seděl na mašině vedle něho, se notně zvýšil. Ještě že jsme se blížili pomalu k Olbramovicím. Dám si v hospodě jednu limonádu, pomyslel jsem si, a snad ten strach opadne.

V Olbramovicích čekáme vždycky na rychlíky. Křižuje se tam rychlík, co jede do Českých Budějovic, s rychlíkem, co jede na opačnou stranu, tedy do Prahy.

Koupil jsem si u nálevního pultu jednu býčí krev – takovou tu červenou limonádu – a posadil jsem se v rohu hospody; Karel Vlk se přišoural asi za minutu. Objednal si jednu kávu a posadil se proti mně.

„Ty mi moc nevěříš, co?“ zadíval se na mě podezíravě a zkřížil ruce výhružně na stole.

„Věřím,“ pokýval jsem souhlasně hlavou a co nejbodřejším tónem jsem dodal: „Ale, Karle, nepřeháníš to trochu? S tou lokomotivou to je dejme tomu pravda, jenomže zvednout celý vlak? To se mi vážně nezdá. Zvednout takovou tíhu, to jeden člověk nedokáže. Na to by muselo být aspoň deset lidí, ne?“

„Blbost! Blbost! Blbost!“ vyskočil znenadání Karel Vlk za stolem, až mi ze sklenice vyšplouchla polovina limonády na zem a několik hostů – většinou zaměstnanců ČSD – sedících u vedlejších stolů, otevřelo šokované ústa nad jeho divokým zuřivým chováním. Hostinský si nás změřil temným pohledem a odvrátil hlavu teprve tehdy, když Karel Vlk zvedl ruce nad hlavu v bezradném, omluvném gestu.

„Promiň, trochu jsem to přehnal,“ zahovořil ke mně Karel Vlk šeptem. „To víš, je to strašné vypětí, když člověk pořád soustřeďuje veškerou vůli. Semtam mi trochu té nasbírané síly uteče volně do prostoru a já při tom vybuchnu. Promiň...“

„To nic není, to se stává...“ usmál jsem se na něho co nejvlídněji, ale v duchu jsem se právě v tom okamžiku zapřisáhl, že už mě nikdo nedonutí, abych ještě jednou jedinkrát vzal šichtu s tímhle bláznem.

Když jsme opouštěli hospodu, bedlivě sledující každý náš krok, zastavil se Karel Vlk ve dveřích, jako by narazil na neviditelnou bariéru, a téměř nesrozumitelně zamumlal:

„Člověče, je to tu! Herdek, to je příliv! Takovou sílu jsem ještě neměl!“

A jéje, napadlo mě zděšeně, teď to přijde; bůhvíco chce provést!

„Pojď!“ chytil mě rozkazovačně za rameno. „Rychle pojď. Když sedím na mašině, tak se to ještě víc stupňuje.“

Bledý jako křída jsem se nechal dovláčet tím šílencem k lokomotivě. Musel mě doslova vysadit nahoru, jinak bych se asi na mašinu nedostal.

Se stále se stupňující hrůzou jsem očekával, k čemu asi dojde, až výpravčí mávne výpravkou a náš vlak se dá do pohybu. Nikdo si nesmí můj strach vysvětlovat jako projev chabého sebeovládání – chtěl bych vidět Vás, když sedíte na mašině s takovým cvokem a nemáte žádnou možnost úniku, kromě skoku z lokomotivy v padesáti až sedmdesáti kilometrové rychlosti.

Z Olbramovic jsme vyjeli ke stanici Tomice. Po několika minutách se ke mně Karel Vlk, sedící až do tohoto okamžiku strnule jako socha v jakémsi němém soustředění, prudce obrátil a zvolal:

„Teď, nebo nikdy!“

Polekaně jsem nadskočil a připravil se k sebeobraně, ale stalo se něco, co jsem naprosto nečekal: Mašina, v níž jsme seděli, se zničehonic začala houpat jako loďka na vlnách. Úplně mi to vyrazilo dech. Co se to, proboha, děje? vytřeštil jsem zděšeně oči a vzápětí – jako by do mě uhodil blesk – jsem si uvědomil, že se to Karlu Vlkovi přece jenom povedlo! Ano, lokomotiva, v níž sedíme, se právě teď houpe ve vzduchu nad kolejemi, spoutána strašlivou silou vůle Karla Vlka, a co je nejpodivnější: táhne za sebou celý vlak!

„Řvi! Řvi! No tak, zařvi něco!“ zaječel mi fíra šťastně do uší. „Mně to pomůže! Ještě chvíli, a vlak se odlepí!“

„Jsi gigant!“ zavyl jsem jako smečka poblázněných zvířat a pocítil jsem takový příval obdivu, že se můj stav v tom závratném momentu nedá nazvat jinak než čirou euforií.

„Gigant! Jsem gigant!“ hulákal nadšeně Karel Vlk, a to slovo neustále opakované náhle znělo jako kouzelné zaříkadlo, dávající všemu, co se teď dělo, obrovská orlí křídla.

Vtom Karel Vlk ztichl, jako když utne, a natáhl před sebe magickým způsobem ruce.

Teď, pomyslel jsem si zároveň s ním, a v té chvíli se to také doopravdy stalo: Klapot pražců pod koly našeho vlaku jedním rázem utichl. Místo něj se ozvalo nad naší hlavou drnčení pantografů – nádherně jsme drhli o dráty elektrického napětí.

„Bože, dej mi sílu!“ vyjekl horečně Karel Vlk a tvář mu zrudla nesmírným vypětím jako rajské jablíčko. Ucítil jsem, jak se mi na hlavě ježí vlasy: Vlak opustil dráhu kolejí a hnal se mimo zatáčku! Vyklonil jsem se z okénka a spatřil na vlastní oči, že kola vozů za námi se vznášejí asi dva metry ve vzduchu!

,,Úúúú!“ kvílel Karel Vlk a skřípal příšerným způsobem zuby. Ani jsem se nedivil, když jsem si uvědomil, kolik tun železa musí jenom silou své vůle držet ve vzduchu.

Pak se vlak zvedl ještě výš. Řítili jsme se – vlastně pluli – ve výšce dobrých deseti metrů. Viděl jsem, jak z hradla, vzdáleného od nás přímou čarou ani ne sto metrů stranou, vyběhl šokovaný děda v modré uniformě, vyhodil směrem k nám ajznboňáckou čepici a pak se zhroutil na kolena v náboženské extázi. Slyšel jsem řev, ozývající se ze šesti vozů, co jsme táhli za sebou. Ten řev zněl jako varhany křepčícího pekla. Vžil jsem se do postavení všech cestujících, které jsme přepravovali, a ani trochu jsem se jim nedivil, že tolik rámusí – já totiž řval a ječel stejně jako oni, neboť to, co jsem právě prožíval, byl snad ten největší zázrak od chvíle, kdy Kristus vstal z mrtvých.

Přepluli jsme vysoko nad lánem zlatožluté řepky a vystoupili o dalších několik metrů výš. Najednou jsme letěli nad rozsáhlým modrým rybníkem, nad velkou zelenou loukou, nad lány dozrávajícího obilí, nad lesy tak úchvatné krásy, až se nám z toho sevřela hrdla a přestali jsme křičet.

„To je nádhera,“ zašeptal Karel Vlk a podíval se na mě jako dítě, které cítí potřebu svěřit se dospělému. „Čím víc stoupáme,“ řekl, „tím líp se mi ten vlak ovládá. Gravitace se vzdává... Tak co, dokázal jsem to?“

„Dokázal, dokázal,“ přitakal jsem tak prudce, div mi při tom neupadla hlava. „To je geniální!“ vyhrkl jsem zastřeným hlasem a oči se mi při tom rozsvítily jako světlice.

„Bystřici vynecháme, co?“ podíval se na mě zkoumavě, jako bych právě já rozhodoval o dalším osudu vlaku číslo 8210.

„Tak jo,“ přikývl jsem a pomyslel na následky tak neuváženého činu. Vynechat jednu stanici na trati a objevit se až v Benešově – to bude pěkný průšvih! „Hlavně, aby se ti povedlo přistát,“ zadíval jsem se na něho zamyšleně.

„Neboj,“ řekl koutkem úst, aniž obrátil zrak od úchvatné podívané hluboko pod námi, „to zvládnu.“

Kousek před Benešovem jsme se snesli zpátky na koleje. Trochu to žuchlo, ale jinak se nic vážného nestalo, ani jeden z vozů nevykolejil. Před stanicí nás čekalo červené světlo a návěstidlo v poloze Stůj. Karel Vlk zabrzdil a několikrát zatroubil. Potom, jako by si to najednou rozmyslel, prudce vyrazil k nádraží.

„Neblbni, Karle!“ snažil jsem se ho zarazit, ale bylo to marné. Jenom na mě vrhl krátký, povýšený úsměv a poznamenal:

„Kdyby proti nám něco vyrazilo, tak jednoduše uletím, ne?“

Ale nic proti nám nevyrazilo. Ve stanici jsme vyvolali hotové pozdvižení. Výpravčí byl informován o tom, že jsme ještě nedojeli do Bystřice, a očekával menší zpoždění. Teď, když viděl, jak vlak zastavil na volné koleji, byl z toho tak vedle, že nebyl schopen samostatného myšlení. Ke všemu se ještě z vozů za námi vyřítili úplně zmatení, místy řádně rozezlení nebo naopak příliš nadšení cestující a začali na nás dorážet jako vosy.

V tom všem zmatku se Karel Vlk najednou nepozorovaně vytratil. Náhodou jsem zahlédl, jak mi mává z odvázané lokomotivy, rozjíždějící se směrem ku Praze.

Vážení pánové, vážená redakce, jsou čtyři hodiny ráno a já musím pomalu skončit svůj dopis, protože za chvíli mi skončí pracovní doba. Sedím na nádraží v Benešově a stále ještě čekám na návrat Karla Vlka, i když vím, že už se asi nevrátí, neboť – jestli si dobře vzpomínám – před několika měsíci mi vykládal o tom, že jeho největším snem je žít na Havaji. Nevím, jak dlouho to může trvat, než doletí bobina (název druhu lokomotivy) ke hranicím naší republiky, ale myslím si, že teď už je stejně pozdě něco proti tomu podnikat, a tak Vás jenom prosím, až Vám dojde můj dopis, jestli byste nemohli Karla Vlka prostřednictvím svých novin vyzvat – ať už přistane kdekoliv – aby mi vrátil tašku, co jsem si v lokomotivě zapomněl. Mám v ní občanský průkaz, režijní legitimaci a legitimaci pro vstup do kolejiště. Taky tam mám čisté montérky, ešus s jídlem (to se určitě zkazí, jestli ho Karel Vlk včas nesní), a taky knížku z knihovny, kterou musím do konce měsíce vrátit. Mnohokrát Vám děkuji za spolupráci. S pozdravem Světu mír! Váš vždy oddaný Jaroslav Hamáček, lokomotivní depo České Budějovice.

Table of Contents

Title page

Předmluva od Zdeňka Rampase

BOBBYHO ŽERT

STÁVKA

HANE, JEZDEC Z NEZNÁMA

LÉTAJÍCÍ VLAK