Richard Sobotka

Bezruký Frantík

ŽIVOTNÍ PŘÍBĚH FRANTIŠKA FILIPA

2013

Věnováno všem, kteří nesložili zbraně odvahy dřív, než se je pokusili vytasit.

Tato kniha mohla být vydána díky laskavé podpoře obce Jamné nad Orlicí

a Speciální školy Beroun, ul. K. Čapka 1457.

PROLOG

Ještě v 60. letech 20. století tu a tam proskočila zprávička o bezrukém Frantíkovi. Ačkoliv se narodil bez rukou, dokázal psát na psacím stroji, který byl v té době sám o sobě technickou vymožeností, uměl řídit automobil, pil kávu ze šálku a uměl mnoho dalších věcí – to vše pouze nohama.

Měl také velmi úhledný rukopis – vlastně nohopis, za který by se v jeho době nemusel stydět žádný úředník a jakým dnes, v době počítačů, neumí napsat jediný řádek už málem vůbec nikdo. Uměl psát nohou na školní tabuli, svedl si sám zapnout pod krkem knoflíček košile, podnikal, přispíval do novin a dokonce napsal několik knih.

To vše dokázal člověk, o kterém krátce po jeho narození zvažovali, zda by mrzáčka nebylo lepší utratit, tak jako se topí koťata, a jen matčina láska bezruké nemluvně zachránila.

Díky své houževnatosti a svému umění se vymanil osudu věčně strádajícího žebráka. Ale vymkl se také lákadlu varietních vystoupení, třebaže mu agenti od nejútlejšího dětství nabízeli dobře honorovaná angažmá po celé Evropě i v zámoří, poměrně snadnou obživu a vcelku bezstarostný život.

Sotva se postavil na nohy, rozhodl se jít vlastní cestou.

Přesto se už za svého života stal jakousi atrakcí. A takto je povšechně chápán podnes – pokud se vůbec ještě najdou lidé, kterým připomínka bezrukého Frantíka není úplně cizí. To, jak bezruký Frantík ve skutečnosti žil, nikoho příliš nezajímalo. Jeho skutečné životní osudy dokonce neznají ani pamětníci a pro současníky není ničím víc než stručnou zmínkou v encyklopedickém slovníku. I ti, kteří se s bezrukým Frantíkem setkali, však většinou neznají jeho pravé jméno – František Filip.

A přece se bezruký Frantík stal ve své době pro mnohé příkladem životní energie člověka, jehož heslem bylo: „Chci, a proto umím.“ Svědčí o tom děkovné dopisy, které mu lidé po zhlédnutí jeho vystoupení posílali.

Houževnatost, s jakou František Filip dokázal navzdory osudu využít všech možností, které mu život poskytl, může být příkladem i dnes pro mnohé. Zvláště pro ty, kteří už po malých nezdarech podléhají beznaději, jež je vhání do bezvýchodných životních situací, často až po krajní mez.

Bezruký Frantík si života vážil jako daru nejcennějšího. Po celý čas, který mu byl na tomto světě dopřán, se snažil využít téměř každou minutu v maximální možné míře.

Při pátrání po osudech bezrukého chlapce jsem navštívil místa, kde František Filip prožil svůj život. Jeho rodnou obec Jamné nad Orlicí, Jedličkův ústav i někdejší Bakulův ústav v Praze. Místa, kde pobýval a podnikal. I poklidnou Mášovu ulici v Brně, kde po předchozích rušných a nesnadných letech posléze strávil téměř polovinu svého života a kde nakonec také svůj život dožil. Nachází se poblíž hotelu Continental. Má pěknou sadovou úpravu a jako by neměla nic společného s nedalekou rušnou třídou. Odtud z bytu jednoho postaršího činžovního domu bezruký Frantík odcházel, nebo odjížděl ve svém automobilu značky Ford, pozdravován v ulicích Brňany, neboť všichni jej tady znali, do kanceláře řídit svůj poslední podnikatelský projekt, který definitivně uzavřely až politické a společenské proměny po únoru 1948.

Také jsem navštívil místo jeho posledního odpočinku na brněnském Ústředním hřbitově.

Nikdy jsem bezrukého Frantíka nepotkal. Přesto mne zaujal tím vším, co jsem se o něm dověděl. Teprve však při hledání a pátrání po jeho osudu začal přede mnou pozvolna vystupovat z anonymity. Takto jsem jej důvěrně poznal ve všech fázích jeho života: jako batole, školáka, člena Bakulovy družiny, podnikatele a nakonec penzistu. Byl spíš menší postavy, štíhlejší, až v pozdějším věku poněkud přibral na váze. Vlasy hladce sčesány dozadu. Vždy upravený. Vlastně se téměř v ničem nelišil od jiných lidí – až na ty chybějící ruce, čehož si kolikrát ostatní zpočátku ani nepovšimli.

Po tom všem, co jsem o bezrukém Frantíkovi zjistil a vypátral, po návštěvě řady míst, kde žil a podnikal, kde zemřel, a také u jeho hrobu, jsem se tak trochu začal považovat za jeho přítele.

A takto jsme spolu týden po týdnu, měsíc po měsíci usedali u šálku čaje nebo kávy k fiktivnímu rozhovoru a vzpomínání.

Tady je jeho příběh.

Richard Sobotka

I. DĚTSTVÍ

V Jamném nad Orlicí se až k první chalupě jde málem po rovině. Potom však stále do kopce. Chalupy se zařezávají střechami do svahů úzkého sevřeného údolí, každá další jako by stála na střeše předchozí. Dnem protéká stružka potoka, voda poskakuje po kamenech, místy doslova padá, jako by se hrnula ze schodů.

Křížek u cesty, soška svatého, zatáčka – pořád a pořád stoupání. Až konečně náves. Docela malá rovinka, jen místo pro školu a obecní úřad. Kostel už se nevešel. Sice stojí jen pár desítek metrů dál, ale abys hlavu pořádně zaklonil, když se chceš na něj podívat, tak vysoko je postaven na tom plácku ve stráni, patou na úrovni střechy dvoupatrové školní budovy.

Dva kilometry ostrého stoupání, a to je teprve polovina vesnice. K poslednímu domku to je další dva kilometry, pořád vzhůru tím sevřeným údolím, pořád kamsi nahoru.

Na počátku 20. století byla většina zdejších chalup dřevěných. Bídná obživa na málo úrodných políčcích, nebo při nevýnosném řemesle kartáčnictví. Za prací se chodilo do Jablonného nad Orlicí a do světa. Žilo se všelijak.

Jen kousek níž pod školní budovou stojí podnes zčásti dřevěná chalupa číslo popisné 19. V roce 1904 zde v podnájmu v jedné místnosti bydlela početná rodina Filipových. V mrazivém dnu 20. února právě tady přišel na svět jako šesté dítě chlapec. V tom domku nedaleko školy se začal odvíjet životní příběh chlapce, kterému dali jméno František, syna dělníka Štěpána Filipa a jeho ženy Marie.

Únor, studený měsíc. V Jamném nad Orlicí dvakrát studený. Kolikrát tady napadne sněhu, málem okna chalup zasypal. Sníh, mráz. Pořád je potřeba krmit kamínka dřívím, aby světnice nevychladla.

Matce Filipové přišla v těžké hodince na pomoc porodní bába.

„Už to bude,“ uklidňuje rodičku. A po chvíli dodá: „Hrne se na svět nějak zhurta, to bude kluk! Děvče by se ještě parádilo… Je to kluk! Jakže mu budeme říkat?“

Ale nepočká na odpověď. Po chvilce váhání křičící novorozeně omyje, pečlivě zabalí a podá matce. „Tady ho máš. Je to chlapec.“ A rychle se odvrátí.

Přispěchaly také sousedky. Lidé si musí navzájem pomáhat, zvláště ti nemajetní. Šestý přírůstek u Filipových není nic mimořádného, prostě jen další hladový krk, o který se bude potřeba postarat.

Po několik následujících dnů pečovaly sousedky o novorozeně. Umývaly chlapce. Balily do povijanu, aby urostl pěkně rovný, a takto zabaleného jej dávaly matce do jejího lože. Jen měly při tom divné oči. Buď mlčely, nebo odpovídaly vyhýbavě.

Všechno se zdálo být jako jindy, a přece…

Otec Štěpán pracoval jako dělník na pile u Vacků v nedalekém městečku Jablonné nad Orlicí. Matka Marie se starala o domácnost.

Filipovi byla rodina bohatá jen na potomky. Měli jich požehnaně, uživit pět dětí nebylo nijak snadné. Nejstarší syn Štěpán později tragicky zahynul, když mu bylo dvacet, František zemřel ještě jako dítě, pak ještě Marie, Josef a Anna. A teď v mrazivém a nevlídném únoru přišel na svět další přírůstek.

Ženské ze sousedství sice rodičce pomáhaly, ale uskakovaly očima.

„Co se tenkrát vlastně stalo?“ napadlo mě zeptat se Františka.

„Abych si něco z té události pamatoval, na to jsem byl přece jen příliš malý,“ možná by mi František odpověděl. „Až mnohem později, až v dospělosti jsem se dozvěděl, jak těžká chvíle to pro maminku byla.“

Matce připadalo divné, že jí podávají chlapce pořád jen v povijanu, vždycky tak natěsno uvázaného. Pokaždé viděla jen jeho drobnou tvářinku, dosud nikdy celého. Mateřská zkušenost s předchozími dětmi byla jiná, měla v rukou děti jako naháčky už od prvního dne.

Když už to trvalo kolikátý den, požádala porodní bábu: „Rozbal ho.“

Sousedky si vyměnily rychlý pohled.

Porodní bába se sklonila k chlapci. Jednou k tomu dojít beztak muselo. Rozvázala peřinku. „Tady ho máš,“ podala chlapce matce.

„Ježíšikriste!“ vydechla Marie nevěřícně. Chlapci scházely obě ruce, měl namísto nich jen takové knoflíky. Proč Bůh trestá vždycky právě ty nejchudší?

„Čáp mi ukousl ruce,“ zasmál se František. „Každému jsem to tak říkal, jen co jsem se trochu naučil mluvit, když se mne ptali, kde mám ruce. Prostě mi je ukousl čáp.“

Table of Contents

BEZRUKÝ FRANTÍK

Věnování

Poděkování

PROLOG

I. DĚTSTVÍ