Mo Hayder

PANENKA

2014

neviditelná

Monstrmatka sedí na posteli, když se proužek světla pode dveřmi zakomíhá. Pohybuje se, zlehka tančí na obě strany a pak se opět zklidňuje.

Monstrmatka na něj s bušícím srdcem civí. Ví, že tam něco je, že to vyčkává.

Tiše slézá z postele a plazí se do nejvzdálenějšího kouta – co nejdál od dveří. Tiskne se do trojúhelníku mezi zdmi, chvěje se, oči jí vlhnou strachem. Od okna dopadají na podlahu stíny stromů vrhané bezpečnostními reflektory v objektu. Vlní se a ohýbají, vypadají jako prsty škrábající po podlaze, nalézají stín pode dveřmi a dotýkají se ho. Monstrmatka si prohlíží pokoj – stěny, postel i skříň. Kontroluje každý kout, každou prasklinu v omítce. Všechna místa, jimiž by se dovnitř mohla vplazit Maud. Monstrmatka toho o ní ví víc než všichni ostatní na klinice. Nikdy však neřekne, co ví. Na to má příliš velký strach.

Je to tam pořád. Příliš se to nepohnulo, ale proužek světla se přece jen o něco posunul. Monstrmatka teď slyší, jak to dýchá. Chce se jí plakat, ale nemůže. Opatrně a tiše si zasouvá roztřesenou ruku pod rudé negližé a přejíždí prsty po kůži mezi svými ňadry – hledá věc, kterou teď potřebuje. Najde ji a tahá za ni. Bolest je větší než vše, nač si dokáže vzpomenout. Bolí to víc, než když si uřízla ruku – nebo když rodila (což se jí stalo několikrát). Přesto neustává a stahuje zip od hrudní kosti ke stydké. Ozývá se vlhký mlaskavý zvuk, jak se její břišní svaly odlepují od kůže.

Monstrmatka tahá za odchlíplý cíp, svíjí se, pláče a souká se ven. Kůže se jí odděluje od žeber a prsou, stahuje se jí přes ramena. Trhá se, krvácí, ale Monstrmatka si ji svléká dál, až jí kůže nakonec visí od boků jako kapající vosk. Její nositelka se několikrát zhluboka nadechuje a strhává si ji z nohou.

Kůže teď leží na hromádce u jejích chodidel. Splasklá gumová forma.

Monstrmatka se vzpamatovává. Protahuje si proužkované svaly, které se v odrazu bezpečnostních reflektorů lesknou. Je silná a statečná. S hrdostí a vzdorovitostí se otáčí čelem ke dveřím.

Teď už ji Maud nenajde.

Browns Brasserie, Triangle, Bristol

Tato restaurace bývala kdysi univerzitní jídelnou – a stále v sobě má cosi hlučného a rušného. Vysoké stropy a špatná akustika. Studenti tu však dnes nesedí a nestolují, nýbrž kličkují v černých zástěrách mezi stoly, roznášejí jídla, mumlavě si opakují objednávky a čísla stolů. Vydělávají si na splátky úvěrů. Nad barem z leštěného betonu bliká neonový nápis „koktejly-lomcováky“ a z reproduktorů zavěšených vysoko na stropních trámech se line skladba od Gotyeho.

Klientelu tvoří převážně lidé, kteří si restauraci vybrali jako místo setkání – ceny jsou tu příliš vysoké na to, aby se sem někdo jen tak zastavil. Pár hostů sice sedí o samotě – důležitě čtou nad miskou boršče Kindle nebo popíjejí víno –, ale i oni se čas od času podívají na hodinky, neboť zjevně čekají na partnera nebo přátele. Z vrozené britské zdvořilosti po nich nikdo nepokukuje, nikdo si jich prakticky nevšímá.

Zdá se, že pouze jeden host budí pozornost okolí. Lidé u vedlejších stolů si ho všimli a bezděky si poposedli o kousek dál – jako by představoval hrozbu nebo dělal rozruch. Tento tmavovlasý čerstvý čtyřicátník porušuje bezpočet nepsaných pravidel. Nejen svým ustrojením – na společenském obleku má černou nepromokavou bundu, je bez kravaty a košili má lehce rozhalenou –, ale i svým přístupem.

Jí jako člověk, který se chce najíst pouze proto, že má hlad – ne proto, že se tu chce ukázat. Nenechává na sebe působit prostředí, nerozhlíží se po okolí, prostě jen cílevědomě jí s očima upřenýma do prázdna. Na takovém místě je to hrubý prohřešek a všichni ostatní hosté pocítí jisté zadostiučinění, až tohoto muže potká za chvíli pohroma. V koutku duše si myslí, že se to takovému člověku prostě nemohlo nestát.

Je půl deváté večer a právě dorazila asi dvacetičlenná skupina. Mají rezervaci a personál jim vzadu srazil stoly, aby nerušili ostatní hosty. Možná je to nějaká oslava zásnub – některé z mladých žen na sobě mají koktejlky a jeden nebo dva muži jsou v obleku. Žena úplně na konci hloučku – opálená blondýna před šedesátkou, oblečená v džínách a krátké bundě s kapucí – působí na první pohled dojmem, že patří ke skupině. Teprve když si ostatní hosté sedají a ona ne, vychází najevo, že prostě jen přišla ve stejnou chvíli a se skupinou nemá nic společného.

Její pohyby jsou nejisté. Pod bundou má tričko s hlubokým výstřihem, který jí poodhaluje ňadra. Klepe na záda jednomu číšníkovi, jenž právě prochází restaurací – omlouvá se mu lehce drmolivým „sorry“, pokládá mu ruce na prsa a spiklenecky se na něj usmívá. Číšník vrhá bezmocný pohled na barmany, protože neví, co má dělat – než však stačí cokoliv namítnout, je žena pryč; odráží se od stolů jako kulička v pinballu a oči má upřené na svůj cíl.

Na muže v nepromokavé bundě North Face.

Ten zvedá hlavu od rozjedeného hamburgeru. Všímá si ženy. A jako by věděl, že její přítomnost věstí problém, odkládá vidličku a nůž. Konverzace u všech sousedních stolů se zadrhává, až ustává úplně. Muž zvedá ubrousek a otírá si ústa.

„Zdravím vás, Jacqui.“ Elegantním pohybem odkládá ubrousek. „Moc rád vás vidím.“

„Jdi do prdele.“ Žena pokládá ruce na stůl a probodává ho pohledem. „Jdi do prdele a zpátky, kreténe.“

Muž přitakává, jako by připouštěl, že je skutečně kretén. Neříká však nic, což ženu rozčiluje ještě víc. Bouchá rukama do stolu tak silně, že na něm všechno poskakuje. Vidlička a ubrousek dopadají na podlahu.

„Podívejme na panáčka – sedí si tu a žere. Normálně si debužíruje. Ty seš kurva fakt úplně mimo, že jo?“

„Haló?“ Číšník poklepává ženu po rameni. „Madam? Mohla byste se trochu ztišit? Vaše konverzace nezajímá ostatní hosty v…“

„Naser si.“ Žena mu odstrkuje ruku. „Normálně si naser. Vůbec nevíš, o čem je řeč.“ Provádí výpad bokem a popadá první sklenici, kterou vidí. Sklenice pochází ze sousedního stolu a je plná červeného vína. Její majitel se po ní natahuje, ale žena mu odráží ruku a chrstne víno na muže v nepromokavé bundě. Víno žije vlastním životem; jako by dokázalo proniknout úplně všude. Rudé kapky dopadají muži na obličej, na košili, do talíře i na stůl. Ostatní hosté šokovaně vyskakují na nohy, ale muž zůstává sedět. Zachovává ledový klid.

„Kde kurva je?“ ječí žena. „Kde je? Povíš mi, co v tý věci děláš, jinak tě zabiju! Normálně tě zabi…“

Objevují se dva sekuriťáci. Obrovský černoch v zeleném tričku a sluchátkem v uchu je zřejmě šéf. Pokládá ženě ruku na paži. „Holka,“ říká, „tímhle si jen zaděláváte na problémy. Pojďme si o tom někam popovídat.“

„Myslíte, že se s váma budu vybavovat?“ Žena mu odstrčí ruku. „A vlastně budu. Vybalím to na vás, až toho budete mít plný kecky. Jak to uslyšíte, tak se z toho normálně poblijete.“

Urostlý muž téměř neznatelně pokyvuje hlavou, jeho kolega chytá vzpouzející se ženu za paže a tiskne jí je k bokům. Žena pronikavě ječí ještě ve chvíli, kdy ji muži táhnou k východu: „On ví, kde je pohřbená!“ Svůj vzteklý výlev adresuje šéfovi sekuriťáků, jako by to zrovna jemu nebylo u prdele. „Jenže je mu to fuk. Je mu to fuk! A v tom je ten problém. Zvysoka na to s…“

Muži ji vystrkují z hlavních dveří. Zamykají je a stavějí se před ně se založenýma rukama, zatímco se žena svíjí na chodníku. Muž v nepromokavé bundě nevstává ani se nedívá ke dveřím. Kdyby se ho někdo zeptal, jak dokáže zachovat takový klid, pokrčil by rameny. Možná je prostě takový, možná je to výcvikem. Koneckonců je od policie a to vždycky pomáhá. Chodí v civilu a je členem bristolského týmu pro vyšetřování závažných trestných činů. Detektiv-inspektor Jack Caffery, čtyřicet dva let. Viděl a zažil už horší situace. Daleko horší.

Mlčky rozkládá ubrousek a začíná si stírat z obličeje a krku červené víno.

kancelář koordinátora, oddělení s vysokou ostrahou, klinika Beechway, Bristol

Je asi jedenáct hodin večer, když se Joe LeGrande, hlavní koordinátor péče na psychiatrické klinice Beechway, s trhnutím probouzí ze zlého snu. Srdce mu buší jako o závod a trvá mu dlouho, než se zorientuje a uvědomí si, že je oblečený a sedí za svým stolem na své kancelářské židli. Protokoly, které četl, se válejí na podlaze.

Neklidně se škrábe na hrudi. Mžourá a sedá si. Místnost je potemnělá, jen zpod dveří sem proniká proužek světla. Na sítnici mu tančí rozmazaný zbytkový stín drobné postavy, která se nad ním tyčila. Seděla mu obkročmo na prsou a tiskla k němu svou hladkou tvář. Její krátké paže mu jemně spočívaly na klíční kosti. Joe si přejíždí jazykem po patře a rozhlíží se po kanceláři. Představuje si, jak ta věc uniká zavřenými dveřmi. Protahuje se škvírou pod nimi na chodbu, odkud prchá do útrob kliniky.

Joe má sevřené hrdlo. Není zvyklý nosit košili s límečkem – koordinátorem je teprve měsíc a stále si nemůže zvyknout na oblek. A ty připínací kravaty, které musí nosit kvůli vlastní bezpečnosti? Těm už vůbec nemůže přijít na kloub. Nikdy mu nevisí správně, nikdy se v ní necítí dobře. Spouští nohy na podlahu a odepíná si ji. Svíravý pocit na plicích trochu ustupuje. Joe vstává a odchází ke dveřím. Pokládá prsty na kliku, ale pak váhá. Jestli teď otevře dveře, uvidí drobnou postavu v plášti, jak cupitá prázdnou chodbou pryč.

Tři hluboké nádechy. Joe otevírá dveře. Rozhlíží se nejprve na jednu stranu a pak na druhou. Nic tam není. Jen obvyklé věci, na které už si během let zvykl: zelená dlažba na podlaze, požární plán se schématem kliniky, zábradlí chráněná čalouněním. Za žádným rohem se nemihl cíp pláště, jehož majitel právě zmizel z dohledu.

Joe se chvíli opírá o zárubeň a snaží se vyčistit si hlavu. Trpaslíci na jeho prsou? Malé postavičky v nočních košilích? Ťapkání drobných chodidel? A pak to slovo, které si Joe nechce ani pomyslet: Maud.

Ježíši. Ťuká si prstem na čelo. To máš z toho, že děláš šestnáctihodinové služby a usínáš v příliš těsné kravatě. Vždyť je to šílenost, fakt. Joe má šéfovat týmu ošetřovatelů – jak je tedy možné, že toto je už druhá noční služba, na které zaskakuje za některou ze sester? Situace je o to absurdnější, že se o noční služby dříve každý rval – byla to příležitost, jak se v klidu podívat na televizi nebo se trochu vyspat. Od událostí na Pampelišce minulý týden se však všechno změnilo; najednou se na noční službu nikdo nehlásí a sestry se hromadně hází marod, přičemž si vymýšlejí nejroztodivnější výmluvy. Nikdo nechce trávit na klinice noc – jako by se tu objevilo něco nadpřirozeného.

A teď to doléhá dokonce i na něj – také Joe už podléhá halucinacím. Poslední, co si přeje, je vrátit se do kanceláře a prožít ten sen ještě jednou. A tak raději zavírá dveře a míří na oddělení. Možná si tam dá kafe, poklábosí s několika sestrami, obnoví v sobě pocit normálnosti. Zářivky během jeho chůze blikají. Za velkými okny „stonku“ skučí vítr – podzimy teď bývají zvláštní: zpočátku je teplo, ale od poloviny října začne vát zběsilý vítr. Stromy na nádvoří se naklánějí a ohýbají – listy a větvičky poletují vzduchem, avšak obloha je podivně jasná a měsíc obrovský a zářivý.

Administrativní blok za ním se halí do temnoty a dvě oddělení, která ze svého místa vidí, jsou minimálně osvětlená – svítí tam jen stanice sester a bezpečnostní světla na chodbách. Klinika Beechway s vysokým stupněm ostrahy byla postavena ve viktoriánské éře a původně sloužila jako chudobinec. Postupem let prošla pestrým vývojem – sloužila jako městská nemocnice, poté jako sirotčinec a nakonec jako ústav choromyslných. O mnoho let později – poté, co se v osmdesátých letech převalila módní vlna „komunitní péče“ – se z objektu stala „Psychiatrická klinika s vysokým stupněm ostrahy“. Léčí se tu pacienti, kteří jsou extrémně nebezpeční sobě i druhým. Vrazi, násilníci, lidé s pevným odhodláním se zabít, ti všichni tu jsou. Joe se v tomto oboru pohybuje už léta – a práce mu připadá stále stejně těžká a stále stejně stresující. Zvlášť když na oddělení někdo zemře. Znenadání a předčasně, tak jako Zelda Lorntonová minulý týden.

Kráčí chodbou a u každé odbočky očekává, že zachytí pohledem mrňavou postavu, jak před ním potměšile ustupuje do stínu. Nikoho však nevidí. Oddělení Pampeliška je tiché a světla tlumená. Joe si vaří v kuchyňce kávu a odnáší si ji na stanici, kde dvě sestry ospale sedí před televizorem. „Ahoj, Joe,“ říkají lenivě a zvedají ruku. „Co se děje? Stalo se ti něco?“

Joe přemýšlí, že s nimi zapřede rozhovor – například že se jich zeptá, proč se jejich kolegyně pořád házejí marod, když během služby nemusí dělat nic jiného než sedět a dívat se na filmy, jako je ten, který právě běží na obrazovce. Sestry jsou tak zabrané do děje, že se Joe neobtěžuje se na cokoliv ptát. Místo toho si sedá dozadu a usrkává kávu, zatímco Muži v černém střílejí mimozemšťany. Will Smith je megahezoun a Tommy Lee Jones megabručoun. Padouchovi chybí jedna ruka a v té druhé drží napůl kraba a napůl štíra. Paráda. Přesně tohle tu ještě potřebujeme.

Kafe zabralo. Joe už je úplně probuzený. Měl by se teď vrátit do kanceláře a pokusit se dočíst ten nejnudnější protokol na světě. Zlý sen v něm však stále přetrvává a on potřebuje rozptýlení.

„Udělám půlnoční obchůzku,“ sděluje sestrám. „Nenechte se rušit ze spánku spravedlivých.“

Vyprovázejí ho žertovné poznámky. Joe oplachuje v kuchyňce šálek, vytahuje svazek klíčů, v tichosti se odebírá na chodbu a vstupuje do noční zóny. Do ticha.

Když ho teď povýšili na koordinátora, očekává se od něj, že se bude účastnit schůzek vedení, dělat prezentace a školit personál. Celé dnešní odpoledne strávil na Fóru trestní spravedlnosti, což je setkání zástupců místních komunit s policií, a začíná chápat, že tohle teď bude jeho životní úděl. Schůzování a lejstra. Každodenní snaha vsoukat se do obleku. Nikdy by ho ani na vteřinu nenapadlo, že se mu bude po něčem z ošetřovatelské práce stýskat, ale teď vidí, že mu něco přece jen chybí – noční obchůzky. Na vědomí, že všichni v klidu spí, bývalo cosi uspokojivého. Jako by tím byl vyřízen další den. Ze stohu protokolů člověk podobný pocit nezíská.

Dolní chodba je ztichlá, jen z několika pokojů se ozývá tlumené chrápání. Joe otevírá pár kukátek, avšak jediný pohyb uvnitř pokojů představují stíny kymácejících se stromů na tenkých závěsech a vzdouvající se hrudníky spících pacientů, tlumeně podkreslené měsíčním světlem. O patro výš je tomu jinak. Joe to cítí hned ve chvíli, kdy vystoupá na horní okraj schodiště. Někomu je úzko. Vlastně je to víc než jen pocit – je to fyzický vnitřní neklid získaný léty zkušeností. Jako by něco vibrovalo ve zdech.

Tady minulý týden zemřela Zelda. Její pokoj je první napravo, dveře jsou otevřené dokořán a ve vchodu visí varovná cedule. Postel je svlečená a záclony roztažené. Do pokoje tak proniká modravé měsíční světlo. O zeď se opírá malířský váleček s násadou. Ráno a večer, kdy se pacienti přesouvají z noční do denní zóny a zpět, je třeba mnohé z nich pobízet, aby kolem tohoto pokoje prošli a nedívali se dovnitř – někteří pláčou a celí se třesou. Ostatně i pro Joea je těžké myslet na to, co se tu tento měsíc stalo.

Začalo to asi před třemi týdny. Bylo deset hodin večer a Joe se v práci zdržel o něco déle, aby mohl projít pracovní výkazy zaměstnanců. Seděl právě v kanceláři, když došlo k výpadku proudu a všude zhasla světla. Spojil se tedy s údržbářem, našli baterky a brzy odhalili příčinu problému – v koupelně se zkratoval vysoušeč vlasů. Většina pacientů o tom vůbec nevěděla; mnozí z nich už spali a ti, kteří byli ještě vzhůru, si ve tmě výpadku sotva všimli. Během čtyřiceti minut se podařilo proud nahodit a všechno zase bylo normální. Kromě Zeldy. Ta se právě nacházela ve svém pokoji na horním podlaží oddělení Pampeliška a jekot, který spustila, když se opět rozsvítila světla, zněl tak pronikavě, že ho Joe zpočátku pokládal za alarm aktivovaný proudovým nárazem.

Noční služba už byla na Zeldin křik a neustálé stížnosti tak zvyklá, že s návštěvou jejího pokoje nijak nespěchala. Sestry se naučily, že když dají Zeldě čas, aby svůj počáteční stres sama vydýchala, je s ní pak lepší pořízení. V tomto případě se jim však tento přístup nevyplatil. Když se Joe a jedna sestra konečně vydali do jejího pokoje, aby pacientku zkontrolovali, zjistili, že nejsou první. Dveře byly otevřené, na posteli seděla ředitelka kliniky Melanie Arrowová a držela Zeldiny ruce v dlaních jako křehká vajíčka. Zelda měla na sobě noční košili a přes ramena přehozený ručník. Paže měla celé zkrvavené, třásla se a plakala.

V Joeovi by se krve nedořezal. Vyrazili by z bloků daleko dřív, kdyby věděli, že se děje tohle. A zvlášť kdyby věděli, že ředitelka je stále na klinice. Z jejího obličeje se dalo stoprocentně vyčíst, že se jí tato situace nelíbí. Opravdu se jí nelíbí.

„Kde jste byli?“ zeptala se kontrolovaným hlasem. „Proč na oddělení nikdo nebyl? Copak to není v předpisech? Že na každém oddělení musí někdo být?“

Přivolali službu konajícího lékaře a převezli Zeldu k prohlídce do jeho ordinace nacházející se vedle Joeovy kanceláře. Joe nikdy nebyl tak zdeptaný. Tak hluboce otřesený. Zelda krvácela z vnitřní strany obou paží, a když jí lékař prohlédl rány, zjistil, že pocházejí od kuličkového pera. Každý čtvereční centimetr kůže měla Zelda hustě popsaný. Melanie Arrowová a lékař vytvořili pod oslnivými zářivkami spiklenecký dvoučlenný hlouček, zatímco Joe stál se založenýma rukama u zdi a nejistě přešlapoval. Lékař ještě před dvaceti minutami spal, a tak nyní neustále zíval. Vzal si s sebou špatné brýle a musel si je držet asi třicet centimetrů před očima, aby mohl pacientce prohlédnout paže.

„Zeldo?“ zeptala se Melanie. „Ublížila sis sama?“

„Ne. Neublížila jsem si sama.“

„Ale někdo ti ublížil. Viď?“ Melanie nechala viset otázku ve vzduchu a čekala na odpověď. „Zeldo?“

Pacientka se s námahou zavrtěla a promnula si hrudník, jako by tam cítila cosi těžkého. „Někdo mi ublížil. Nebo něco.“

„Prosím? Něco?“

Zelda si olízla rty a rozhlédla se po ustaraných obličejích všech přítomných. Byla celá rudá – na tvářích jí vystupovaly pavoukovité žilky –, avšak její obvyklá vzdorovitost byla tatam. Úplně vyprchala a místo ní se dostavila zmatenost.

„Sto gramů acuphase,“ zadrmolil lékař. „A až do rána pozorování prvního stupně. Ráno ho snad můžete zmírnit na dvojku.“

Joe nyní strká hlavu do pokoje, rozhlíží se a přemýšlí, co se tu doopravdy stalo. Co Zelda té noci skutečně viděla? Sedělo jí něco na prsou? Něco malého a neodbytného – něco, co pak proklouzlo pode dveřmi pryč?

Ozývá se jakýsi zvuk a Joe zvedá hlavu. Vychází to z posledního pokoje napravo – od Monstrmatky. Joe se tam přesouvá, tiše klepe na dveře a poslouchá.

Monstrmatka – neboli pravým jménem Gabriella Jacksonová – patří k pacientům, které má Joe nejraději. Většinu času je to dobrota sama. A když náhodou dobrotivá není, obvykle ubližuje jen sama sobě. Na kotnících a stehnech má řezné rány, které jí už nikdy nezmizí, a od loktu dolů jí chybí ruka. Jednoho krásného večera si ji uřezala elektrickým nožem – stála tehdy v kuchyni svého domu za milion liber a ruku si předtím nevzrušeně položila na krájecí prkénko. Snažila se svému nechápavému manželovi dokázat, jak vážně, jak strašlivě vážně to myslí se svým přáním, aby už jí nebyl nevěrný.

Chybějící končetina představuje hlavní důvod, proč Monstrmatka skončila právě v Beechway, avšak její chápání reality vykazuje i pár dalších, drobnějších „úletů“. Například je přesvědčená, že porodila všechny ostatní pacienty – a že jsou to bez výjimky monstra páchající hanebné skutky, protože vzešla z jejího otráveného lůna. Přezdívku „Monstrmatka“ si dala sama, a pokud s ní člověk stráví dostatek času, dočká se od ní podrobného líčení porodu každého pacienta na klinice – jak dlouhé a trýznivé měla porodní bolesti a jak od prvního okamžiku věděla, že nově narozené dítě je ztělesněním zla.

Dalším úletem v jejím chápání reality je přesvědčení, že má svlékací kůži. A že když se z ní vysouká, stane se neviditelnou.

Joe klepe ještě jednou. „Gabriello?“

Podle protokolu musí personál vždy oslovovat pacienta pravým jménem bez ohledu na to, jak bizarně svou totožnost vnímá on sám.

„Gabriello?“

Nic.

Joe tiše otevírá dveře a rozhlíží se po pokoji. Monstrmatka leží v posteli, přikrývku má vytaženou k bradě a oči vytřeštěné jako dva talíře. Upřeně se na něj dívá. Joe už ví, co to znamená: Monstrmatka se právě „skrývá“ a její „kůže“ leží někde jinde – pohodila ji, aby od sebe odpoutala pozornost. Joe ji v tomto bludu nechává – má sice povoleno vyjádřit jisté pochybnosti, ale nesmí pacientovo přesvědčení napadnout přímo. (I toto stojí v předpisech.)

Nenavazuje s Monstrmatkou vizuální kontakt, ale pouze si sedá a čeká. Nastává ticho. Nikdo ani nedutá. Joe už však Monstrmatku zná a dobře ví, že nevydrží mlčet dlouho.

A skutečně: po chvíli si pacientka sedá a šeptá: „Joe. Já jsem tady.“

Joe pomalu přitakává. Stále se jí však nedívá do očí. „Jsi v pořádku?“

„Ne, nejsem. Zavřel byste dveře?“

V případě většiny pacientů na této klinice by za sebou Joe dveře nezavřel, ale Monstrmatku už zná několik let, a navíc je teď koordinátorem, zodpovědnou osobou, takže vstává a zavírá za sebou. Monstrmatka se na posteli napřimuje. Je jí sedmapadesát let, ale kůži má hladkou a světlou jako skořápka vajíčka a její vlasy připomínají barvou i bujností plamen. Také její oči jsou mimořádné – mají ten nejjasnější modrý odstín a lemují je tmavé řasy, jako by si je Monstrmatka dlouhé hodiny malovala. Celé kapesné utrácí Monstrmatka za oblečení, které by se lépe vyjímalo na šestileté holčičce na maškarním bále. Všechny její svršky jsou z nabíraného tylu a vyvedené v křiklavých barvách; nechybí ani baletní sukýnky a růže ve vlasech.

Volbou barvy na daný den dává Monstrmatka najevo, jak právě vidí svět. Když má dobré období, vybírá si pastelové odstíny: růžové, světle modré, prvosenkově žluté, šeříkové. Ve špatných časech volí tmavší základní barvy: sytě červenou, tmavě modrou nebo černou. Dnes leží přes pelest přehozené červené krajkové negližé, což Joeovi spolehlivě prozrazuje, jakou má jeho nositelka náladu. Červená znamená nebezpečí. A také mu to prozrazuje, že v nohách postele visí i Gabriellina kůže. Upíná tedy pozornost do prostoru mezi negližé a jejím obličejem. Někam mezi zeď a postel. Do neutrální zóny.

„Co se děje, Gabriello? Co ti leží na srdci?“

„Musela jsem si ji svléct. Není tu bezpečno.“

Joe potlačuje nutkání obrátit oči v sloup. Monstrmatka je hodná a milá. Ano, je i šílená, ale většinou je šílená legračně, nikoliv agresivně. Joe si dává s odpovědí načas – opět její blud nepopírá ani nepotvrzuje. „Gabriello. Vzala sis večer léky? Vzala sis je, viď? Víš, že se zeptám na ošetřovně, jestli tě viděli, jak si je bereš. A pokud tě neviděli… Nemusím ti prohledávat pokoj, že ne?“

„Vzala jsem si je, Joe. Vzala. Jenom nemůžu spát.“

„A kdy máš další injekci? Nedíval jsem se, ale myslím, že až za dlouho.“

„Za deset dní. Já nejsem blázen, Joe. Nejsem.“

„Samozřejmě že nejsi.“

„Jenže se to vrátilo, Joe. Je to na chodbě. Celou noc to tu pobíhá.“

Joe zavírá oči a pomalu oddechuje. Co čekal, když se sem vypravil? Opravdu si myslel, že právě tady na svůj zlý sen zapomene? Myslel si, že se tu lidé budou smát, veselit se a vyprávět si vtipy, takže tu snadno přijde na jiné myšlenky?

„Podívej se, Gabriello. O tomhle už jsme se bavili. Vzpomínáš na všechny naše rozhovory na oddělení akutní péče?“

„Ano. Zamkla jsem ty rozhovory do škatulky u sebe v hlavě přesně tak, jak mi doktoři řekli.“

„A dohodli jsme se, že už o tom nebudeš mluvit. Vzpomínáš?“

„Jenže ono se to vrátilo, Joe. Vrátilo se to. A dostalo to Zeldu.“

„Vzpomínáš si, cos řekla tehdy na terapii pro silně závislé pacienty? Pamatuju si, jak jsi tam prohlásila: ‚Neexistuje to. Je to vymyšlená věc – jako ve filmech.‘ Vzpomínáš si?“

Monstrmatka přitakává, avšak lesk strachu z jejích očí nemizí.

„To je dobře, Gabriello. A nebavíš se o té věci s ostatními, že ne?“

„Ne.“

„Výborně – to je výborné. Chováš se zcela správně. Necháváš si to pro sebe – a já vím, že ty to dokážeš. Vím, že si to dokážeš nechat pro sebe. Ráno máme jednání o plánované péči. Zmíním se o tom lékaři a uvidíme, co na to řekne. A taky tě zařadím na pozorování čtvrtého stupně – jenom pro dnešek, dobře? Osobně se na tebe budu chodit dívat. Ale Gabriello…?“

„Co?“

„Musíš dostat tu…, tu věc z hlavy, moje drahá. Opravdu musíš.“

bezpečí

Monstrmatce připadá zvláštní, jak Joe může nevidět, co se děje. Dokonce ani nedokáže říct to slovo: „Maud“. Je laskavý a chytrý, ale nemá moc dobré oko – nevidí, co se na tomto oddělení ve skutečnosti odehrává. Nevěří jí – nevěří, že tu řádí Maud. Že hledá někoho dalšího, komu by mohla ublížit.

Joe nevidí, kam až Monstrmatka zašla, aby byla v bezpečí. Kdyby mohl, možná by pochopil, jak je situace vážná. On však nevidí proužkovanou texturu jejího svalstva a šlach. Nevidí její bílou lebku ani lesklé oční bulvy bez víček. Je tak slepý k tomu, co se děje. „Dobrou noc,“ říká. „Budu se na tebe chodit dívat – slibuju.“

Monstrmatka si opět přetahuje přikrývku přes sebe. Látka jí drásá odhalené nervy a svaly zbavené kůže. Pokládá si obnaženou lebku na polštář a pokouší se o úsměv, při němž používá pouze lícní svaly. „Joe?“

„Ano?“

„Prosím, buďte opatrný.“

„Budu.“

Joe několik okamžiků čeká, jako by přemýšlel, načež vychází ven a zavírá za sebou dveře. Klinika je opět tichá. Monstrmatka nemůže zavřít oči, protože nemá víčka. Alespoň je však v bezpečí před Maud. Pokud sem Maud přijde, zamíří přímo k její kůži přehozené přes pelest.

Dnes v noci nebude Monstrmatce nikdo sedět na prsou.

Browns Brasserie, Triangle

Detektiv-inspektor Caffery ví, že ho všichni pozorují – zajímá je, jak zareaguje na ženu, která na něj vychrstla víno. A cítí jejich všeobecné zklamání, když se nenechá tak snadno vyvést z míry.

Dává si s hamburgerem načas – odmítá se nechat obtěžovat nebo popohánět. Během žvýkání čas od času zabloudí pohledem ke dveřím a zadívá se na záda dvěma vyhazovačům, kteří tam stojí s rozkročenýma nohama a založenýma rukama. Na protější straně prosklených dveří se na chodníku potácí sem a tam ta žena a zasypává vyhazovače nadávkami.

Caffery strávil nejnudnější představitelné poledne a odpoledne na Fóru trestní spravedlnosti, kde diskutoval o současných vztazích mezi vazebními věznicemi a vstupními odděleními psychiatrických klinik – má už po krk tlachání o věcech, které ho nezajímají, i zdvořilostních konverzací s lidmi, na nichž mu nezáleží. Ovšem tahle ženská – jmenuje se Jacqui Kitsonová –, tahle ženská mu za pět minut dvanáct proměnila obyčejný den ve výjimečný zážitek.

Výjimečný. Nikoliv příjemný. Caffery však už dlouho něco podobného očekával.

Žena mezitím přestala spílat vyhazovačům, posadila se na obrubník, dala si hlavu do dlaní a začala plakat. Než Caffery zaplatil účet, nechal personál opět restauraci otevřít a vpustil dovnitř zákazníky, kteří museli čekat venku. Hosté se nervózně šourají dovnitř a vrhají na ženu obezřetné pohledy – zastavují se jen na okamžik, aby pustili Cafferyho ven.

Caffery si strká peněženku do vnitřní kapsy saka. Útrata dělala čtyřicet liber. Na oběd pro jednoho přemrštěná částka, jenže on teď stejně nemá zač utrácet. Neustále si hledá nějakého koníčka, aby nemusel pořád myslet na práci, jenže k žádné činnosti přirozeně netíhne a je mu jasné, že osamělé návštěvy restaurací nejsou správná volba. Snad kdyby měl někoho, kdo by mu dělal společnost… Existuje jedna žena, s níž by Caffery rád byl, jenže tenhle vztah naráží na spoustu komplikací. Jacqui Kitsonová o tom neví, ale tyto komplikace do značné míry souvisejí s ní.

„Jacqui,“ říká Caffery a postaví se nad ni. „Vy si asi chcete promluvit.“

Žena otáčí hlavu a dívá se mu na boty. A pak k němu zvedá tvář – napůl slepou. Oči má napuchlé a po tvářích se jí táhnou dlouhé čůrky očních stínů. Hlava se jí klátí. Na chodníku se pozvracela a její kabelka leží napůl ve vozovce, proťatá dvojitou žlutou čárou. Jacqui Kitsonová vypadá naprosto zuboženě.

Caffery si sedá vedle ní. „Tak jsem tu, můžete na mě křičet.“

„Já nechci křičet,“ drmolí Jacqui. „Chci ji jenom zpátky.“

„Já vím. To chceme všichni – všichni ji chceme zpátky.“ Plácá se přes kapsu a hledá jednu ze stříbročerných tyčinek, které u sebe už několik měsíců nosí. Kouřením elektronických cigaret se snaží zbavit starého zlozvyku, což se mu po letech tlaku ze strany státu i přátel konečně podařilo alespoň do té míry, že nahradil skutečné cigarety falešnými ocelovými replikami. Vkládá náplň do prostoru vedle baterie. Stále je mu trochu trapně, že používá takovou berličku. Kdyby teď viděl sám sebe, nejspíš by byl v pokušení utrousit nějakou jízlivou poznámku. Projíždějící motoristé i chodci věnují dvojici sedící na chodníku chvilkovou pozornost a pokračují dál. Po chvíli kolem nich pomalu projíždí růžová limuzína Humvee s nálepkou označující řidiče-začátečníka. Žena v růžovém kovbojském klobouku se vyklání ze staženého tónovaného okna a mává Cafferymu.

„Miluju tě!“ ječí z projíždějícího auta. „Fakticky!!!!“

Caffery vdechuje nikotinovou páru, drží ji v plicích a pak ji vyfukuje v tenkém proužku. „Jacqui, jste daleko od domova. Jak jste se sem dostala – jste tady sama?“

„Já jsem teď pořád sama, ne? Pořád jsem sama, do prdele.“

„A jak vás tedy dostanu domů? Přijela jste sem autem?“

„Jo.“

„Až z Essexu?“

„Nebuďte idiot, sakra. Bydlím tady, v hotelu. Auto mám…“ Neurčitě mává rukou z kopce. „Nevím.“

„Neřídila jste takhle, že ne?“

Jacqui zaměřuje kalný pohled na jeho cigaretu. „Dáte mi taky?“

„To není skutečná cigareta.“

„Tak mi vytáhněte jednu z…“ Mžourá a začíná hledat kabelku. Svěsí ruce a panicky šmátrá kolem sebe.

„Tady.“ Caffery jí podává kabelku z vozovky. Jacqui znehybní, vyčítavě se na něj mračí a pak mu ji vytrhává z ruky, jako by se ji Caffery chystal ukrást. Prohrabává se jejím obsahem, ale pokaždé když sklopí hlavu, ztratí vlivem alkoholu rovnováhu a musí se opět zaklonit a chvíli zhluboka dýchat.

„Jéje,“ poznamená, „všechno se nějak točí. Jsem asi sťatá, co?“

„Zavřete tu kabelku, Jacqui, jinak z ní všechno vytratíte. Pojďte.“ Vstává a podává jí ruku. „Odvezu vás do hotelu.“

starý chudobinec

V srdci kliniky Beechway se nacházejí zbytky někdejšího chudobince – prošly rozsáhlou rekonstrukcí, aby se zbavily charakteristických znaků ústavního objektu. Starý vodojem – ve své době běžná pojistka proti požáru úmyslně založenému chovanci – byl přestavěn a dostal obrovské hodiny, snad aby se jimi ospravedlnila jeho existence. Rovněž půdorys oddělení, který buď záměrně, nebo mimoděk připomínal kříž, musel být kvůli údajným náboženským podtónům změněn. Nějakou chytrou hlavu ve správní radě tehdy napadlo, že by se dal kříž proměnit ve čtyřlístek. Takhle to bude mnohem organičtější.

Každé rameno kříže se tedy podélně rozšířilo do tvaru čtyřlístku, čímž vznikla dnešní podoba kliniky Beechway. Každý lístek představuje jedno dvoupatrové oddělení s pokoji, prosklenými společnými místnostmi na jedné straně a kancelářemi a ordinacemi na straně druhé. Okna jsou velká a zdi kulaté. Čtyřlístku nechybí ani „stonek“ – skleněná chodba vedoucí z jednotlivých oddělení přes centrální zahradu, které se tu říká „nádvoří“, do dlouhého oválného bloku, v němž sídlí všechny administrativní kanceláře. Všechno – každé oddělení, chodba, místnost i toaleta – nese název nějaké květiny.

Rozhodně organické.

Jakmile Joe opouští pokoj Monstrmatky, pomalu obchází celý čtyřlístek, kontroluje každé oddělení i každou chodbu – Blatouch, Myrtu, Zvonek – a přesvědčuje se, zda ostatní pacienti klidně spí. Většina jich tvrdě zařezává nebo jsou přinejmenším v polospánku – chycení v osidlech léků. Pár jich Joe potkává na chodbě a tiše s nimi rozmlouvá. O Monstrmatce a její kůži se nezmiňuje.

Nakonec prochází kolem televizní místnosti, kde se sestry dál smějí Mužům v černém, a vrací se přes stonek do své kanceláře v administrativním bloku. Právě se chystá otevřít dveře, když asi dvacet metrů před sebou spatří na chodbě jednoho z dozorců. Je to urostlý Jamajčan, kterému tady přezdívají Ranař. Stojí s rukama v kapsách a zaujatě si prohlíží zarámovanou reprodukci na zdi. Cosi v jeho tváři nutí Joea zastavit. Ranař se na něj úkosem dívá a usmívá se. „Ahoj, Joe.“

„Ahoj.“

„Gumídci už spěj?“

Ranař mluví o pacientech. Členovi správní rady by to nikdo nikdy nepřiznal, ale personál říká pacientům „gumídci“ podle známých kreslených postaviček. „No jo, spí. Brepta, Brůča i Bumla.“ Přistupuje k dozorci blíž. „Co děláš ty?“

„Ehm, vlastně nevím.“ Ranař lehce rozpačitě ukazuje na reprodukci. „Koukal jsem se na tohle. Nikdy předtím mě nenapadlo se na ten obraz podívat.“

Rovněž Joe hledí na zarámovanou reprodukci. Je to akvarel zachycující chudobinec v polovině devatenáctého století, když byl ještě nový. Podobné obrazy visí všude a znázorňují Beechwayskou kliniku v jejích různých podobách: jsou tu mědirytiny původního chudobince, zarámované novinové články z padesátých let, kdy byl jmenován nový ředitel, a také jedno umělecké ztvárnění z osmdesátých let, kdy byla dokončena rekonstrukce a na chodbách vznikla souvislá řada oken. Také Joe je náhle vtažen do obrázku a snaží se odhalit ty části objektu, které přežily půldruhého století a v nezměněné podobě se zachovaly dodnes. Vidí ústřední nádvoří, vodojem a osu kříže, která dnes tvoří centrální chodbu jednoho z lístků.

„Když je bouřka, tak se mi to tu nelíbí,“ říká náhle Ranař. „Vždycky pak musím myslet na slabý stránky.“

„Na slabé stránky?“

Jamajčan přitakává. „Na místa, který ti architekti v osmdesátejch letech moc dobře nepromysleli.“

Joe se na něj úkosem dívá. Vidí strach, týž nejistý pohled, který začal být v posledních několika dnech na klinice běžný. Nemůže tomu uvěřit, prostě tomu nemůže uvěřit. Dávno se naučil, že se nemá s personálem příliš kamarádíčkovat, ale v Ranařově případě udělal výjimku. Prostě ho má rád. Párkrát už si s ním zašel na pivo – a dokonce se seznámil i s jeho manželkou a dvěma malými dcerami –, ale nikdy ho nepokládal za člověka, který by se dal snadno ovlivnit.

„Přestaň s tím, kamaráde. Mám dost starostí s pacienty – nepotřebuju, aby si na hysterky hráli i dozorci.“

Ranař se napůl usmívá. Přikládá si prsty na obočí, jako by chtěl zakrýt pocit trapnosti. Právě se chystá dát k lepšímu něco vtipného, jenže v tu chvíli zablikají světla. Oba muži zaklánějí hlavy a starostlivě hledí ke stropu. Světla znovu bliknou, ale pak už svítí normálně a na chodbě je opět všechno, jak má být. Joe mhouří oči a přesouvá pohled na Ranaře. Výpadek proudu tu měli před týdnem a zažít další je to poslední, co potřebují. Pacienti by pak začali jančit úplně.

„Dú dú dú dú, dú dú dú dú.“ Joe zpívá ústřední melodii ze Zóny soumraku a naznačuje Ranařovi před očima duchy. „Polez, Scooby, schováme se pod gauč.“

Dozorce se nesměle směje a odhání Joeovu ruku. „Vidíš, proto se chlapi nikomu s ničím nesvěřujou. Kvůli kreténům, jako seš ty.“

Joe vzdychá. Tohle nepůjde obrátit v žert. Ranař je opravdu, opravdu rozrušený.

„Copak sis toho nevšim, Joe? Jak se teď všichni házej marod?“

„Jo. Toho jsem si náhodou všim. Když dvakrát za sebou zaskakuješ za někoho na noční, tak se ti to dost výrazně vryje do paměti.“

„Jo. A víš, co se povídá? Mezi zaměstnanci?“

„Teď se o tom nemusíme bavit.“

Ranař se znepokojeně ošívá. Přejíždí si prstem po límci. „Jeden ošetřovatel se onehdy v noci probudil. Byl na Pampelišce, probudil se a uviděl něco v pokoji.“

Joe se směje. Až příliš hlasitě – jeho smích se odráží od stěn a vrací se k němu chodbou zpátky. „Nech toho, to byl jen srdeční záchvat. Odvezli ho k doktorovi a byl to srdeční záchvat.“ Vrtí hlavou. „Celá tahle… záležitost…, to je jen…“

„Ty víš, o čem mluvím, Joe. Mám strašný potíže sehnat lidi na noční. A když někoho jednoduše napíšu na rozpis, můžu vzít jed na to, že mi pak stejně zavolá, že je nemocnej, že se mu porouchalo auto nebo něco podobnýho.“

Joe si strká ruce do kapes a klopí pohled. Ví, kam tohle všechno vede. K masové hysterii, nikam jinam. Po letech mlčení na téma duchů a strašidel se náhle všechny historky a zkazky opět vynořují. Personál se omlouvá z práce, Monstrmatka propadá panice, Ranař je jako na jehlách. A teď se už nakazil i Joe. Zdá se mu o té zatracené příšeře.

Rozhlíží se po chodbě. Je prázdná a tichá. Jediné světlo vydávají bezpečnostní světla v úrovni kolenou, jediným zvukem je ťukání větviček do oken. Nastal čas. Joe to bude muset začít řešit oficiální cestou – hned ráno promluví s ředitelkou kliniky. Budou to muset utnout hned v zárodku, než se jim klinika rozsype pod rukama.

Hotel du Vin, Sugar House, Bristol

Během jízdy vychází najevo, že Jacqui Kitsonová sleduje Cafferyho celý den. Její stav osciluje mezi opileckým flirtováním a zuřivým, až vyděračským pláčem.

„Jste tak strašně hezkej,“ říká a vztekle potahuje z cigarety. „Hnedka bych vám dala, kdybych k vám necítila takovou nenávist. Parchante hnusnej.“

Caffery si z její řeči dokáže poskládat tolik, že zaparkovala kousek od jeho kanceláře v St. Philips a od té chvíle ho pěšky sleduje. Zítra má dělat rozhovor pro jedny celostátní noviny. Redakce jí platí hotel a Jacqui si to nejspíš naplánovala tak, že během návštěvy Bristolu bude konfrontovat i Cafferyho. Pít začala kolem oběda.

A protože je, jaká je, vybrala si Hotel du Vin – čas od času v něm totiž bydlí celebrity a má v sobě nádech módnosti. Když nyní vchází na recepci, neupravená a páchnoucí zvratky, nasazuje personál ztrápené úsměvy. Situaci příliš nezlepšuje ani skutečnost, že ji na recepci doprovází člověk s chováním pracovníka bezpečnostní agentury – s tím rozdílem, že má na košili červené skvrny.

Jacqui bydlí v podkrovním apartmá – tapetu s opakujícím se bronzovočerným vzorem doplňují nízká a pohodlná kožená křesílka a na několika místech podepírají strop natřené železné sloupy, které tu zůstaly z doby, kdy ještě budova sloužila jako sklad cukru. Z oken se nabízí výhled na centrum Bristolu – v úrovni očí se k obloze vzpíná osvětlená věž Kostela svatého Jana Křtitele.

Jacqui okamžitě míří k minibaru a nalévá si vodku s pomerančovým džusem. Když odchází na toaletu, vylévá Caffery sklenici z okna a plní ji pouze džusem. Staví ji na noční stolek a přistupuje k otevřenému oknu. Venku je zima a zdola se ozývá zvonivý smích pijáků přesouvajících se z baru do baru.

Caffery žije v této části země něco přes tři roky a pomalu se učí znát Bristol stejně dobře, jako kdysi znal svůj rodný jižní Londýn. Má přehled o všech místních barech a ví, k jakým pouličním zločinům zde v poslední době došlo – dokázal by se rozpomenout na všechny, od hospodských rvaček po vraždy. Pár set metrů odtud ubodal před osmi lety barmanku zákazník, který trpělivě čekal, až se lokál vyprázdní, aby mohl být s obětí sám. O dalších pár metrů dál skončil osmnáctiletý kluk po šarvátce s pořezaným obličejem. A hned vedle stojí bistro, kde policie provedla před devatenácti měsíci razii, protože tam prodávali nejen kebab, ale i crack a ketamin.

Cafferyho úkolem je odhalovat tajemství ukrytá pod povrchem. Jeho policejní útvar – Jednotka pro vyšetřování závažných trestných činů – dostává na stůl veškeré vraždy a složité případy. Věci vyžadující nejvyšší míru soustředění. Třeba případ, který v Jacqui vyvolává takový vztek.

Ozývá se spláchnutí toalety a Jacqui vychází ven. Nevšímá si vodky s džusem bez vodky a vrhá se tváří na postel.

„Jste v pořádku?“

Jacqui kývá hlavou zabořenou v polštáři. „Vzala jsem si prášek na spaní.“

„Je to dobrý nápad?“

„Je to jedinej nápad.“

Caffery se dívá na hodinky. Znamená to, že tu bude muset počkat s ní – musí mít jistotu, že se Jacqui Kitsonová znovu nepozvrací a neudusí se. Nebo neupadne do kómatu. Rozhlíží se po apartmá. Stojí tu plyšová hnědá pohovka se zlatými polštáři, na které si může odpočinout. Přetahuje přes Jacqui přikrývku a odebírá se do koupelny. Zašpuntuje umyvadlo a napouští do něj vodu. Zatímco se plní, prohledává Caffery nejrůznější lékovky, které tu Jacqui pohodila. Žádný lék není na předpis, vesměs jsou tu jen běžné medikamenty: prášky proti překyselení žaludku, paracetamol, léky na hubnutí. Nechybí ani krabička s prášky na spaní, kterou Caffery pro jistotu otevírá. V platu chybí jen jedna tableta. Caffery prohlíží odpadkový koš, ale žádná prázdná plata v něm nevidí. Jacqui se tedy nepředávkovala.

Prohrabuje se v jejích značkových toaletních potřebách, nachází sprchový gel a vymačkává obsah do vody v umyvadle tak dlouho, až se vytvoří pěna. Svléká si košili, namáčí ji do umyvadla a drhne místa kolem límce, kam se do látky vpilo víno. Nakonec košili vymáchá a pověsí ji na obrovskou sprchovou hlavici.

Vrací se do pokoje a otírá si ruce do ručníku. Jacqui leží přesně tak, jako když odcházel: na břiše, s rozhozenýma rukama a obličejem otočeným na stranu. Caffery se staví vedle ní, naklání hlavu a poslouchá. Jacqui má zavřené oči a už teď slabě chrápe.

Caffery si sedá na nízkou koženou židličku a prohlíží si pokoj. Je tu televizor, ale ten by ji probudil. Pár časopisů – Caffery je prolistuje, ale nic ho nezajímá. Jeho pozornost upoutává snad jen článek o jednom designovém hotelu na předměstí Bristolu, protože právě v tomto hotelu se dnes účastnil k uzoufání nudného Fóra trestní spravedlnosti. Poznává zespodu osvětlená měděná umyvadla na pánských toaletách i dlouhý recepční pult z litého betonu. U tohoto pultu dnes strávil pár minut s krásnou a velmi profesionální ženou – blondýnou zastávající vysoký post v jedné místní zdravotnické organizaci. Bavili se o všem možném, zatímco jeho primitivní mozek se nezabýval ničím jiným než mlhavou a ryze teoretickou otázkou, zda by ji dokázal dostat do postele. Ta žena byla jediným zajímavým bodem celé akce. Jinak to byl veskrze zapomenutelný zážitek.

Caffery se snaží ještě chvíli číst, ale nemůže se soustředit. Odkládá časopis a znovu se rozhlíží po apartmá. Na stolku s pitím stojí kbelík na led, do něhož je zastrčená bohatá ručně vázaná kytice. Caffery vstává, přechází ke kytici a čte kartičku. Kytici zaslala redakce novin, jimž má Jacqui poskytnout rozhovor. Jacquina dcera, pětadvacetiletá modelka Misty Kitsonová, odešla před rokem a půl z detoxikační kliniky na hranicích hrabství Wiltshire. Byla závislá na drogách a měla problémy se svým přítelem-fotbalistou. Žádná z těchto okolností však nemohla vysvětlit skutečnost, že ji od té doby nikdo neviděl. Policie několikrát prohledala okolí, ale dodnes neobjevila žádné stopy. Misty se prostě ze dne na den vypařila. Každý rok se pohřešují tisíce lidí, a pokud jsou obyčejní, dospělí a svéprávní, policie jim věnuje až nehorázně málo času. Mladá a krásná Misty však byla svého druhu celebrita. A vzhledem k mediálnímu zájmu se policie věnovala jejímu případu ještě dlouho poté, co by za normálních okolností pátrání vzdala. Od jejího zmizení se na stránkách bulvárních novin pravidelně objevuje také Jacqui Kitsonová: pózuje na místě, kde byla její dcera naposledy spatřena, nechává se fotit na dlouhých bílých schodech kliniky, zamyšleně hledí na budovu, v níž Misty strávila poslední dny života. Dojímá čtenáře snímkem, na němž drží v jedné ruce Mistyinu fotografii a druhou si otírá oči kapesníkem. A nikdy neopomene počastovat neschopnou policii šťavnatou urážkou.

Každé její slovo je šípem v Cafferyho boku. V Mistyině případu vystupuje jako hlavní vyšetřovatel a její případ ho neskonale trápí – JVZT a policejní inspekce si ho přehazují jako horký brambor tak vehementně, že se mu Mistyino jméno navždy vrylo do paměti. Pravda však bývá bizarnější než fikce a svět nikdy není takový, jaký se na první pohled jeví: ve skutečnosti Caffery už déle než rok kličkuje, střeží případ jako hlídací pes, předstírá, že ho vyšetřuje, zatímco ve skutečnosti odvádí pozornost vlastního týmu od toho, co o Mistyině zmizení skutečně ví – a ví toho víc, neskonale víc, než by měl policista o případu vědět. Je to jeho obrovské tajemství. Věc, se kterou nemůže nic dělat.

Opatrně vrací kartičku mezi křiklavě barevné květy. Nemůže? Nebo nechce? Anebo na to zatím není připravený? Musí přejít ještě jeden most – most, jemuž se už několik měsíců vyhýbá.

„Já to vím,“ říká Jacqui zničehonic. „Fakt to vím.“

Caffery si myslel, že spí. Pomalu k ní přistupuje. Jacqui neotevírá oči, ale pokyvuje hlavou, jako by dávala najevo, že o něm ví. Nehýbe se, oči má zavřené a její hlas zní tlumeně.

„Fakt to vím.“

„Co víte, Jacqui? Co víte?“

„Vím, že je mrtvá.“

Možnost, že Misty žije, nepřišla kterémukoliv z vyšetřovatelů už dlouhé měsíce na mysl. Caffery se lehce otřásá vědomím, kolik času a námahy dalo Jacqui, než dospěla k témuž závěru.

„A jsem s tím srozuměná,“ pokračuje Mistyina matka – oči má zavřené a pohybuje pouze ústy. „Jsem srozuměná s tím, že je mrtvá. Potřebuju jenom jedno.“

„Co?“

„Potřebuju, aby se mi vrátilo její tělo. Vy nevíte, jaké to je nemít tělo, které by se dalo pohřbít. Nic jiného nechci.“

Maud

Podle legendy je Maud duchem vrchní sestry z šedesátých let devatenáctého století, kdy Beechwayská klinika s vysokou ostrahou fungovala jako chudobinec. Narodila se zakrslá, ale díky nezměrnému odhodlání a cílevědomosti se v chudobinci vypracovala na pozici, v níž měla moc nad druhými. A této pozice pak zneužívala. Traduje se, že „sestra Maud“ sedala zlobivým dětem obkročmo na prsa a cpala jim do úst lžičky s „medicínou“ tak dlouho, až se udusily. Nebo že je nutila opisovat biblické texty řádek po řádku tak dlouho, až jim začaly krvácet prsty. Podle některých verzí tohoto mýtu ukrývala sestra Maud pod šaty něco, o čem nikdo nesměl vědět: prý to ve skutečnosti nebyla „sestra“, nýbrž zakrslý muž převlečený za ženu.

Před čtyřmi a půl lety, těsně předtím, než na kliniku nastoupil Joe, začala anorektická pacientka jménem Pauline Scottová trpět utkvělou představou, že v noci chodí něco do jejího pokoje. Tvrdila, že si jí to sedá na prsa a snaží se ji to udusit. A jednou lékaři ukázala pořezaná stehna. Do jedné nohy měla vyrytý nápis: Nebuď mezi těmi, kdo páchají činy ohavné. V odpadkovém koši v jejím pokoji se našly dvě narovnané a zkrvavené kancelářské spony – Pauline tvrdila, že o nich nic neví. Nikdo neměl tuto pacientku příliš v lásce a mnozí lidé zastávali názor, že se na ni nápis vyrytý do stehna docela dobře hodí. Přeložili ji na akutní péči, kde ji tři týdny pozorovali.

Když krátce po tomto incidentu nastoupil na kliniku Joe, personál se o ničem jiném nebavil. Na stanici sester se během nočních služeb šuškalo a vtipkovalo, lidé se ukrývali v temných zákoutích a snažili se jeden druhého vystrašit. Pár jich však vzalo příhodu vážně. Jedna externí sestra na noční službě přísahala, že slyšela v pokoji škrábání nehtů po okenní tabulce, a odmítla na kliniku ještě někdy vkročit. Jedna z neurotických sociálních pracovnic zase tvrdila, že jednou vykoukla z okna a spatřila na trávníku zakrslou postavu v bílých šatech z viktoriánské éry. Prý nedělala nic. Jen pozorovala kliniku. Její hladká tvář se v měsíčním světle leskla.

Joe patřil k těm, kteří se incidentem spíše bavili – chápal ho jako zpestření práce na klinice. Jenže pak navštívila Maud oddělení znovu. A tentokrát už všem ztuhl úsměv na rtech.

Moses Jackson patřil mezi dlouhodobé pacienty. Byl to prošedivělý chlap s hubenými končetinami a špatným přístupem k ostatním. Zkrátka a dobře protivný dědek. Byl zlomyslný, zákeřný a sprostý. Sestrám a ošetřovatelkám říkal „štěrbiny“ a neustále si stahoval kalhoty a ukazoval jim penis. Ženská část personálu s ním nemohla zůstat o samotě, což komplikovalo jeho péči a zvyšovalo její časovou náročnost. Když ho však na to někdo upozornil, Moses začal podle očekávání hulákat cosi o rasismu a žádat, aby se k němu dostavili členové správní rady a vysvětlili mu, co s tím hodlají dělat.

Joe byl v té době ještě ošetřovatel. Toho dne přijel na ranní službu a zjistil, že na klinice vládne hrozný chaos: sestry pobíhaly z oddělení na oddělení, vytahovaly lékařské zprávy, žhavily telefony, po chodbách se courali řemeslníci s nástroji a z oddělení Blatouch se ozýval nelidský křik. Ošetřovatelé specializovaní na „zvládání a znehybňování pacientů“ se právě nacházeli na jiném oddělení, a tak když už Joe nemohl ten kravál vydržet, rozhodl se, že to zajde vyřídit sám. Moses stál uprostřed svého pokoje. Byl od pasu dolů nahý, objímal sám sebe, plakal… a upřeně hleděl na zdi. Každý centimetr čtvereční byl popsaný červenou fixou. Stovky a stovky slov – na zdech, na podlahových lištách, dokonce i na stropě.

Než Joe nastoupil do Beechway, zažil na různých jiných klinikách nejstrašnější a nejroztodivnější věci, ovšem toto byla jiná úroveň bizarnosti. Chvíli jen mlčel a zíral na rozsah napáchaných škod.

„Mosesi.“ Zavrtěl hlavou. Napůl se mu chtělo smát a napůl plakat. „Mosesi, kamaráde, proč jsi to udělal?“

„Já to neudělal.“

„Změnili ti doktoři prášky?“ Joe si Mosese pozorně prohlédl. Nevšiml si, že by v jeho spisu zahlédl takovou informaci – při změně léčebného postupu dostal obvykle personál zcela jasné instrukce. Zvlášť pokud šlo o změnu medikace. „Nevzal sis večer něco jiného? Nebo včera?“

„Já to neudělal!“

„Dobře,“ řekl Joe trpělivě. V pokoji byl cítit slabý zápach něčeho, co připomínalo připálenou rybu, a tak otevřel jednu ventilačku. Pohlédl na staříkovo přirození, které se mu houpalo před šlachovitýma nohama porostlýma šedivým ochlupením. „Co kdyby sis to nádobíčko zase schoval, kamaráde? Doktoři tě budou muset prohlédnout – a nechceš přece, aby tě viděli s odhalenými trofejemi.“

„Já si ty kalhoty nesvlík.“

„To je jedno, ale co kdyby sis je prostě oblíkl?“ Podal Mosesovi spodní díl pyžama. „Tady.“

A zatímco si Moses oblékal kalhoty, prošel Joe celý pokoj a s hlavou nakloněnou na stranu si přečetl nápisy:

Každý, kdo hledí na ženu chtivě, již s ní zcizoložil ve svém srdci.

Nebo jinde: Jestliže tě svádí tvé pravé oko, vyrvi je a odhoď pryč.

Podobné věty se opakovaly po desítkách. Bylo jasné, že se v pokoji bude muset vymalovat.

„Mosesi,“ oslovil Joe pacienta klidně, aby odvedl jeho pozornost od nápisů, „nepůjdeme na snídani?“ Díky dlouholetým zkušenostem z různých psychiatrických oddělení věděl, že nic nezmění téma či neupoutá pacientovu pozornost spolehlivěji než zmínka o jídle. „Dneska jsou lívance se sirupem.“

Moses se ochotně odebral do jídelny, ale vypadal jako člověk, který je stále více odtržený od reality. Léky, které obvykle snášel s minimem vedlejších účinků, jako by začaly pracovat proti němu. Na kalhotách měl mokrou skvrnu a z úst mu visely nitky slin jako šňůry perel. Ostatní pacienti se mu velkým obloukem vyhýbali. Byl uzavřený do sebe, tiše stál ve frontě, pravou pěst měl vraženou do očního důlku a zuřivě si protíral oko.

Isaac Handel, drobný dlouhodobý pacient s vlasy ostříhanými podle kastrolu, byl první, kdo si všiml, že se schyluje k něčemu vážnému.

„Hej,“ oslovil jednu ze sester. „Koukejte, koukejte.“

A sestry koukaly. Moses vystoupil z fronty a otočil se zády k přítomným. Zlehka se předkláněl v pase, hlavu měl skloněnou a jako by bojoval s vlastním obličejem. Joe reagoval pozdě. Místo aby okamžitě zasáhl, vydal se za Mosesem oklikou přes celou jídelnu a cestou se napůl usmíval – Mosesovo počínání v něm vyvolalo spíš zvědavost než znepokojení.

„Mosesi, kamaráde. Je ti něco?“

„Lžíce,“ vysvětlil Handel. „Má lžíci.“

Pacienti na předpropouštěcích odděleních směli používat lžíce. Nikdo v nich nikdy nespatřoval nebezpečí nebo hrozbu. Joe zezadu došel k Mosesovi, ale právě když mu chtěl konejšivě položit ruku na záda, všiml si, že mu něco visí z čelisti. Teprve po chvíli si uvědomil, že mu to nevisí, nýbrž teče. Byla to krev, která se Mosesovi řinula z obličeje v tak silném proudu, že si ji Joe spletl s provázkem.

„Zet zet!“ vykřikl a automaticky vytrhl kroužek ze svého tísňového vysílače. „Zvládání a znehybňování, dostavte se do prostoru jídelny! A volám i lékařskou službu!“ Mezitím k nim přiběhly tři zdravotní sestry a pokusily se Mosese uchopit, strhnout ho na zem a položit ho na záda. Moses však měl sílu deseti mužů. Vytrhl se Joeovi a dál se věnoval čemusi ve svém obličeji.

„Beru si hlavu!“ zaječela jedna sestra. „Mám levou ruku a levou nohu!“ zaječela druhá. „Odveďte odsud všechny!“ zaječel Joe.

Mezitím přiběhl další personál a po celé budově začaly pípat tísňové vysílače. Z Mosesova obličeje vyšel zvláštní, ostře pukavý zvuk – vzhledem ke spoušti všude kolem překvapivě zřetelný a čistý. Když Joe později sepisoval zprávu o incidentu, musel se zamyslet nad tím, jak ten zvuk nejlépe popsat. Po chvíli uvažování ho napadlo, že zněl jako křupnutí chrupavky a pohyb kosti v kloubním pouzdře ve chvíli, kdy se grilovanému kuřeti odtrhává noha (od té doby kuřecí maso nejedl). V Mosesově případě však ten zvuk pochopitelně nezpůsobil kuřecí kloub. Místo toho mu na lícní kost dopadla vláknitá koule připomínající vajíčko se zkrvaveným bílkem. Lžíce s rachotem dopadla na podlahu, Moses klesl na kolena, skácel se na svou levou ruku a napůl omdlel.

„Doktora!“ hřímal Joe. „Sežeňte doktora, krucinál! Doktora, doktora, doktora…“

průměrňák Joe

Zdá se, že noční služba nikdy neskončí. Joe se snaží pokračovat v práci jako normálně – dokončuje zprávy, znovu obchází oddělení, třikrát jde zkontrolovat Monstrmatku –, ale každá minuta ho naplňuje nechutí. Zvlášť když je ve své kanceláři sám. Je v ní přetopeno a okenní rámy praskají, jak se se změnami teploty roztahují a smršťují. Kdykoliv se pokusí usnout, rozeznějí se mu v hlavě slova jako sonar. Doktora. Sežeňte doktora, krucinál… Lup lup lup. Jestliže tě svádí tvé pravé oko, vyrvi je a odhoď pryč… Po zdech vířivě pobíhají slova. Na plotýnkách v jídelně se škvaří chrupavka a krev. Syčí a vpíjí se do lívanců.

Lékaři dorazili brzy, ale Mosesovo oko už zachránit nedokázali. Po dvou týdnech se Moses vrátil na oddělení s oční protézou a změněným, pokořeným chováním. Lidé se mu vyhýbali, chodili kolem něj po špičkách. Pacienti si začali šuškat zaručené zprávy o tom, co Moses toho rána viděl, že si vydloubl oko lžící. A co ty popsané zdi? Spekulace však nikdy nepřerostly rámec běžné šeptandy – tedy až do chvíle, kdy Pauline, která mezitím dostala povolení k opětovnému nástupu do pokročilého rehabilitačního cyklu a pracovala na tom, aby se časem vrátila na předpropouštěcí oddělení, jednoho dne zmizela během „nedozorovaného opuštění objektu“. Byla přivolána policie, pátrací týmy se pustily do práce a rozběhlo se vyšetřování. K mimořádnému znepokojení správní rady se však Paulinino rozložené tělo našlo až po několika měsících pod hromadou listí v jednom z nejodlehlejších koutů areálu, těsně za místem, kde končil okruh policejního pátrání. Míra rozkladu byla příliš vysoká, než aby se dalo pitvou stanovit, co pacientku zabilo, a tak správní rada, policie i soudní lékař uzavřeli celý případ jako „smrt z neznámých příčin“.

V tom okamžiku se šeptanda rozjela naplno. Na klinice se jako lesní požár šířila hysterie, nikdo nemluvil o ničem jiném než o Maud a o případech, kdy v objektu strašilo. Do té doby stabilizovaní pacienti náhle prodělávali krize, na odděleních se ozýval křik, týmy zvládání a znehybňování pacientů běhaly po chodbách sem a tam. Polovina pacientů z předpropouštěcího oddělení se musela vrátit na akutní péči a ostatní byli omezováni na společenských aktivitách, volnu a dalších výsadách. Náhle začal být nedostatek personálu, konaly se dlouhé a napjaté schůze všech oddělení, vznikaly nové směrnice a na klinice vládl všeobecný poprask.

Do boje se zapojily i klinické týmy. Zvládnutí situace jim dalo velkou práci, ale nakonec se jim podařilo pomalu obnovit klid, když se během terapií zaměřovali na jednotlivé pacienty a jemně jim vysvětlovali, že Maud není nic jiného než přelud a pověra. Provoz kliniky se vrátil do normálu. Uplynuly čtyři roky bez jediného incidentu. O strašidelných úkazech už se nikdo ani slůvkem nezmínil a pomalu se zdálo, že legenda o Maud beze stopy vyšumí. Jenže před třemi týdny se Zelda Lorntonová s křikem probudila ze spánku s hustě popsanými pažemi. A bác ho! – hysterie propukla nanovo.

V konvici se vaří voda. Joe si dává do šálku dvě vrchovaté lžičky instantní kávy, zalévá je vodou a přidává mléko a cukr. Přechází s šálkem k oknu, vestoje usrkává kávu a zamyšleně sleduje, jak na nádvoří začíná dopadat denní světlo. Nad krajinou se přehnala bouře a zahrada je mokrá. Místo, kde sociální pracovnice údajně spatřila před lety zakrslou postavu, je dnes zakryté spadanými větvemi a listím. Na jedné straně nádvoří, na sotva viditelném místě pod stromy se nachází náhrobek – místo posledního odpočinku dítěte, které tu zemřelo během viktoriánské éry. Neznámý mecenáš daroval na sklonku Viktoriiny vlády peníze na výstavbu tohoto pomníku „neznámému Božímu dítku“. Je to jediný náhrobek, který tu zůstal – všechny ostatní byly vykopány a přemístěny jinam, když se objekt v osmdesátých letech rekonstruoval. A právě tehdy se – alespoň podle legendy kolující po zdejších odděleních – hnulo i s hrobem Maud. Její duch byl vyrušen ze spánku a o několik let později si našel cestu dovnitř kliniky.

No jo, napadá Joea. V tom případě je nejvyšší čas vrátit Maud, odkud přišla.

Zvedá kravatu, kterou v noci odhodil, znovu si ji připíná na krk a používá obrazovku počítače jako zrcadlo. Zhluboka se nadechuje, přejíždí rukama po klopách svého levného obleku a zkoumá svůj odraz. V rodném listu vůbec nemá napsáno „Joe“ ani „Joseph“ – je to přezdívka, kterou mu dal před lety jeden namyšlený doktor, který měl ve zvyku přijít do místnosti a lusknout prsty na personál, kdykoliv chtěl některému pacientovi změnit medikaci. A když na něj jednou Joe nereagoval, zaječel přes celé oddělení: „Hej, ty! Ano, ty! Joe, průměrňáku Joe – s tebou mluvím!“

Průměrňák Joe. Ta přezdívka už mu zůstala. Od té doby je průměrňák Joe. Má průměrnou výšku, průměrný věk (čtyřicet tři let), průměrný plat. Joe LeGrande. Zní to jako umělecké jméno nějakého černošského rappera. A Joe v sobě skutečně trochu černošské krve má, po babičce, ačkoliv by to na něm nikdo nepoznal: jeho tmavé vlasy nemají jedinou kudrlinu, jeho kůže nedosahuje ani barvy světlé kávy – spíš je jihoevropsky olivová – a jeho nos je rovný jako u kontinentálních Evropanů. A pokud by po svých černošských předcích přece jen něco rád zdědil, pak to jsou nohy – dlouhé a silné nohy černošského fotbalisty, podobné jaké má Ranař, takové nohy, díky nimž se chlap těší na léto, aby je mohl ukázat ostatním. Joe se však takovýma nohama pochlubit nemůže – má obyčejné chlupaté nohy bělocha. K čemu je dobré, že má člověk černošského předka, když po něm nezdědí žádnou fajnovost? Někdy mu lidé říkají, že pokud se vůbec někomu podobá, tak Elvisovi Presleymu – z určitého úhlu a za určitého osvětlení. Joe si přeje, aby to byla pravda – protože kdyby měl aspoň desetinu Presleyho vzhledu, talentu nebo charismatu, nebyl by zaměstnaný tady. A rozhodně by teď netrpěl obrovskou úzkostí, že bude muset ředitelce kliniky tím nejklidnějším a nejracionálnějším možným způsobem oznámit, že je na klinice duch. A že on coby hlavní koordinátor péče nedokázal učinit všeobecné panice přítrž.

Unavený a s těžkou hlavou kráčí po chodbě a protahuje se několika dvojitými dveřmi. Ředitelka Melanie Arrowová hnula personálu žlučí, když si vymohla přesun své kanceláře z administrativního bloku přímo na kliniku. Obsadila jednu místnost v mezipatře, odkud má výhled na centrální chodbu mezi odděleními. Místnost prošla renovací, vybouráním několika zdí se rozšířila o toaletu a kuchyňku a je vybavena skládacím lůžkem, na němž ředitelka často přespává. Je to ošklivé porušení nepsaných pravidel, protože to znamená, že personál má ve svém středu cizorodý prvek. Člověka, jenž má ve zvyku objevovat se v nejnečekanějších okamžicích, aby je přistihl, jak spí nebo se dívají na porno.

Pod schodištěm se Joe zastavuje a váhá. Škvírou pod jejími dveřmi prosakuje světlo. Joe neví, jestli to znamená, že ředitelka přespala v kanceláři, nebo jestli dnes přijela mimořádně brzy. Pokud existuje člověk, v jehož přítomnosti si Joe připadá neschopný, tak je to Melanie Arrowová. Je to jediná členka personálu, která je v Beechway déle než on, a je proslulá profesionalitou a agresivitou. Zaměstnanci o ní za zády mluví jako o „Ledové královně“. Paradoxní je, že když Joe ještě pracoval jako ošetřovatel, nikdy neměl s Melanií jediný problém; v práci s ní totiž nepřišel přímo do styku a osobně s ní mluvil prakticky jen na firemních oslavách, kdy už se nikdo příliš nehlídal – jednoho opilého večera, na který už všichni raději zapomněli, byl Joe dokonce přesvědčen, že s ním Melanie flirtuje. Teď je však koordinátor a přichází s ní do styku daleko častěji. A rozhodně začíná chápat, čím si Ledová královna svou přezdívku vysloužila.

Pomalu stoupá do schodů, klepe na dveře a zlobí se na sebe, že je tak nervózní. Nastává dlouhá pauza a po ní: „Ano?“

„Tady Joe.“

„Pojďte dál, Joe.“

Otevírá dveře, vchází dovnitř, sebevědomě se usmívá a zaostřuje zrak do bodu vzdáleného asi půl metru od jejího obličeje, aby s ní nemusel navazovat vizuální kontakt. Melanie sedí za stolem, tvář má ozářenou světlem z obrazovky a na kořeni nosu jí spočívají brýle s tenkými obroučkami. Joe ví, že ředitelka má za sebou dvanáctihodinový pracovní den – včera s ním byla na Fóru trestní spravedlnosti a pak odjela rovnou na schůzi správní rady. Přesto na ní nejsou patrné známky únavy. Je to typická chladná blondýna, organizovaná a zdrženlivá. Pokud v Joeovi koluje africká krev, pak Melanie má v sobě něco z fjordů – její vlasy připomínají hedvábí a její kůže je tak nadpozemsky světlá, že poprašek pih na jejím nose vypadá jako nastříkaný barvou. Jako vždy má na sobě jednoduchou bílou halenku a střídmou sukni učitelky, takže ve výsledku působí sterilním, autoritativním dojmem. Pod šaty se ukrývá skvělé tělo – Joe a zřejmě i většina mužského personálu kliniky si tím jsou naprosto jistí –, ale nikdo se o tom nezmiňuje, dokonce ani v nestřežených chvílích. Mají pocit, že by je v tom okamžiku zasáhl blesk – že by to bylo stejné jako pronášet nemístné poznámky o postavě panenky Marie.

„Ano, Joe?“ Když Joe mlčí, protože jako vždy ztratil řeč, posouvá si Melanie brýle na nose níž a dívá se na něj nad obroučkami. „Chtěl jste něco?“

Není prchlivá, arogantní ani netrpělivá, nekřičí ani štěkavě neudílí rozkazy jako někteří jiní ředitelé psychiatrických klinik – vlastně má docela jemný, tlumený hlas. Punc razantnosti a profesionality jí propůjčuje spíš její strohé vystupování. Řekne jen tak málo, kolik je potřeba k předání informace, a dál to nerozvádí. Na tak rozevlátého a obecně nedisciplinovaného člověka, jako je Joe, to však působí neuvěřitelně zlověstně.

„Nastal problém,“ říká. „Týká se Zeldy Lorntonové.“

Melanie přitakává, ale jinak na sobě nedává znát žádnou reakci.

Joe vrtí hlavou, poněvadž neví, jak to formulovat. „Jde o ten její infarkt. Lidi říkají…“ Rozpačitě si tře krk. „Lidi říkají, že je to divné – že prostě není přirozené, aby někdo tak mladý zničehonic umřel.“

Melanie stále nereaguje. Je přesně taková – pečlivě všechno uváží, než konečně promluví, a nestará se o to, jak dlouho bude muset její protějšek čekat.

Nakonec odpovídá: „Zatím neznáme výsledky pitvy. A doktoři nám předběžně sdělili, že to byl infarkt. Teprve soudní pitva nám s jistotou řekne, nakolik byla její smrt zvláštní nebo přirozená.“

„Ale předpokládám, že víte, co si tu všichni myslí. Víte, že se ty zvěsti vrátily?“

„Zvěsti?“

„Ano. Zvěsti o…, o nadpřirozených věcech, které se někdy probouzejí ve fantazii pacientů.“

Melaniin obličej zůstává absolutně nehybný, ale její tváře tentokrát lehce červenají. Když se Maud objevila na klinice naposledy, bylo velmi zdlouhavé, vysilující a složité vrátit situaci zpátky do normálu. Melanie stála v čele tohoto úsilí. „Myslíte ty bludy.“

„Ano. Vrátily se a jejich účinek se přenáší i na personál. Tento týden máme čtyřicet procent absencí na nočních službách. Přesně se opakuje scénář, který se odehrával v případě Pauline Scottové a Mosese Jacksona.“

„A jaké řešení mi navrhujete, Joe?“

„Jaké řešení já navrhuju?“ Bezmocně rozevírá dlaně. „No já nevím. Možná bych si to měl vyhledat v protokolech – položku ‚Chodbami obchází duch‘. Nejspíš tam bude napsáno: ‚Uveďte zmíněnou informaci v týdenní zprávě pro správní radu.‘ Pak bude následovat: ‚Vyplňte v trojím vyhotovení žádost o zjednání nápravy a zašlete ji etickému výboru správní rady se zvláštním zřetelem na článek 17.‘ A potom se snad…“

„Nežádala jsem vás o sarkasmus.“ Její oči jsou modré jako jasná obloha. „Ptala jsem se vás, jak navrhujete řešit šíření toho bludu.“

Joe chvíli mlčí. Ředitelka je neskonale úsečná. Její profesionální maska opravdu nahání strach a slovo „blud“ zní v jejích ústech téměř hanlivě, přestože Joe nedokáže popsat proč. Snad proto, že mu připadá nefér, aby někdo tak bohorovně zlehčil hrůzu, kterou prožívá Monstrmatka. Nebo i jeho včerejší sen, který mu stále připadá děsivě reálný. Drobné ruce, drobný obličej. Zabrousí pohledem k oknu, za nímž ze zmrzlé půdy vyrážejí kmeny holých starých stromů. Pod vedlejším oknem stojí v mezeře mezi policemi Melaniino složené lůžko. Joe si klade otázku, jestli ředitelka spí dobře, když tu někdy zůstane přes noc. Jestli se i jí něco nezdá.

„Myslel jsem, že mi něco navrhnete,“ prohlašuje nakonec. „Doufal jsem v to.“

Melanie zamyšleně poklepává prstem o stůl a měří si ho pohledem. Jako by byla jeho učitelka. „Dobrá, dobrá.“ Posouvá si brýle výš na nos a zapisuje si něco do velkého bloku na stole. „Klinickou stránku řešení nechte na mně – promluvím o tom s lékaři. Uděláme to stejně jako posledně: místo skupinových setkání budeme provádět individuální terapie. A na vás nechám, abyste to vyřešil s personálem. Souhlasíte?“

„Děkuju,“ mumlá Joe. „Děkuju.“

„Nemáte vůbec zač.“

Joe už má ruku na klice a chystá se odejít z kanceláře, jenže má náhle pocit, že za sebou uslyšel Melaniin hlas. Otáčí se. „Ano? Říkala jste něco?“

Ředitelka si ho zkoumavě prohlíží. Ve tváři má něco, co u ní ještě nikdy neviděl – něco, co nedokáže rozluštit. Jako by chtěla ještě něco dodat, ale nevěděla, kde začít.

„Ano?“ opakuje Joe.

„A vám připadá klinika strašidelná?“ Krátce zamrká, sklouzne očima k prahu dveří a pak svůj pohled stejně rychle odvrátí. Odkašlává. „Doufám, že vy nebudete nikdy cítit potřebu hodit se marod.“

„Jistěže ne.“ Zlehka krčí rameny. „Čeho bych se tu měl bát?“

„Přesně tak. Ničeho.“ Melanie Arrowová se znovu otáčí k počítači a vyťukává pár příkazů. „Informujte mě o všem, co se děje.“

most

Když se Caffery po pětihodinovém spánku probouzí, Jacqui Kitsonová stále chrápe na posteli. Obrací se na bok a pozoruje ji. Nemůže jí o zmizení dcery donekonečna lhát. Donekonečna ne.

„Hej,“ šeptá přes místnost. „Měla jste pravdu. Jsem kretén.“

Jacqui nereaguje, jen pokračuje v chrápání. Caffery si sedá, celý rozbolavělý po noci strávené na úzkém gauči, a zavazuje si hotelový župan, ve kterém spal. Dokáže si představit ty titulky, kdyby se probudil neoblečený. Případ ztracené Misty: hlavní detektiv osahává mámu v hotelu nevalné pověsti.

Přechází k posteli a sleduje Jacquiin dech. Přežije to. Po špičkách se odebírá do koupelny, sprchuje se, vaří si kávu, pokouší se oholit hotelovou žiletkou, pořeže se a musí použít Jacquiin parfém, aby dezinfikoval ránu. Jeho košile se dá jakžtakž obléct, jen je trochu zmačkaná a vlhká u límce. Caffery se dívá na svůj odraz v zrcadle. Upřímně řečeno vypadá jako člověk, který strávil noc na gauči. A taky podle toho smrdí. Než odejde z apartmá, objednává na recepci buzení na devátou hodinu pro případ, že Jacqui zaspí. A pak už se vytrácí a potichu za sebou zavírá dveře. Ulice jsou tiché. Po chvíli přijíždí autobus – pohyblivá světelná krabice plná prázdných sedadel. Jen vzadu sedí dvě ženy středního věku, spí jako zařezané a jejich hlavy se s každým pohybem autobusu klátí ze strany na stranu. Caffery čeká, až autobus projede, a pak přechází přes ulici a míří k restauraci White Lion, jejíž vchod je zatarasený bednami od piva. Sladký zápach alkoholu, medu a kyselosti mu připomíná, že včera večer nic nepil. Poprvé za mnoho měsíců. Zřejmě se v něm probudil svatouškovský syndrom. Když viděl zlinkovanou Jacqui, najednou cítil potřebu ukázat, že on pije minerálku.

V chodníku je kanál zakrytý mříží, o němž většina lidí netuší, že vede do podzemní řeky, která bez ustání protéká pod ulicemi. Caffery si představuje svištící vodní proud a všechno, co s sebou unáší. Už tenhle obrázek viděl: rozlámané plastové židličky, mrtví potkani, balíčky od jídel, prázdné plechovky. Urazí odtud ještě několik set metrů a zachytí se v zubech zamřížované propusti, za níž se řeka vlévá do přístaviště. Propust vypadá jako kostice plejtvákovce, které filtrují veškeré svinstvo. Věci, které jsou skryté. Věci, po nichž chodíme. Pod nimiž chodíme. Kolem nichž chodíme. Jsme s nimi v každodenním kontaktu, a přece si jich nikdy nevšimneme. Existují stovky míst, na nichž by se dalo navždy ukrýt lidské tělo.

Caffery by mohl Jacqui Kitsonové přesně říct, kde se její dcera Misty nachází. Mohl by, ale neudělal to. Protože někoho chrání. Někoho, kdo potřebuje špetku shovívavosti. Malinkou špetku, namlouvá si. Ne doživotní přivírání očí. Znamená toto přesvědčení, že přišel čas jednat? Přejít po mostě, jemuž se dosud vyhýbal?

Vytahuje elektronickou cigaretu, vkládá do ní náplň a vdechuje falešný kouř. Vytahuje cigaretu z úst a prohlíží si ji. Sračka. Je to vážně sračka. Nezbavuje Cafferyho pocitu, že sám sebe otravuje. Vytahuje náplň a hází ji do kanálu. Krmí velrybu.

Vracet se domů nemá smysl – pojede rovnou do práce. Otáčí se k místu, kde zaparkoval auto. Nad střechami domů se rozlévá kalné mléčné světlo. Přichází další den. Kostel je zespodu osvětlený a kolem věže spirálovitě krouží pár uschlých listů. Caffery se zastavuje, pomalu se otáčí a dívá se bránou na hřbitov u kostela. Vidí odpadkové koše, nádoby na psí výkaly i chodníček posetý vyplivnutými žvýkačkami. Vidí plastové květiny na hrobech, vesměs umazané od zplodin velkoměsta. Vidí dva mramorové náhrobky přizdobené lesklými zelenými oblázky, které jako by teď používali všichni. Za nimi se tyčí náhrobek z viktoriánské éry – modlí se na něm anděl, rozdrolený a obrostlý mechem.

Jacqui tvrdí, že Caffery netuší, jaké to je nemít tělo, které by mohl pohřbít. V tom se však mýlí. Caffery ví přesně, jaké to je. Dokonce je na to expert. Když Winnie Johnsonová, matka pohřešované oběti v případu „vrahů z močálů“, zemřela, aniž se kdy dozvěděla, kde je její syn pohřbený, vzal si Caffery v práci volno, posadil se v kuchyni a díval se z okna. Celé roky žil ve stejném vzduchoprázdnu jako Winnie nebo Jacqui. Celé dlouhé roky.

V Cafferyho případě se však nepohřešuje syn nebo dcera, nýbrž bratr. Snad proto to Caffery nevytrubuje do světa. Okolní svět chápe, že ztrátu dítěte člověk nikdy nemůže překonat, ovšem ztrátu bratra? Po pětatřiceti letech? S něčím takovým už by měl být Caffery srovnaný. Prověřil spoustu stop, rozebral spoustu hypotéz, ale žádná z nich ho nedovedla k onomu hmatatelnému důkazu – k tělu. Kdyby měl tělo, které by mohl pohřbít, snad by se dokázal zbavit toho nutkání. Toho ustavičného dotěrného hlasu. Rozumí Jacqui víc, než si Mistyina matka uvědomuje.

Upřeně hledí na anděla. Z důvodů, které nedokáže definovat, ví, že náhrobek patří dítěti. Napůl zvedá ruku, aby otevřel bránu, ale pak si to rozmyslí. Nehnutě stojí a cítí, jak mu buší srdce.

Přejdi přes ten most, Jacku. Udělej už to, ksakru.

Patience a Stewart

Když Joe odchází z kliniky, obvykle na ni dokáže zapomenout. Dnes ovšem ne. Dnes projíždí deštivými ulicemi ucpanými ranní dopravní špičkou domů a pořád má kliniku v hlavě. Před očima stále vidí tu hladkou tvář ze snu a hrudník má sevřený nervozitou. Donekonečna si přehrává pozdější rozhovor s Melanií.

Nikoliv poprvé si klade otázku, co se objeví v pitevní zprávě Zeldy Lorntonové. Každé úmrtí na klinice musí podle zákona vyšetřit policie a externí přezkumný tým. Policejní vyšetřovatel, který se případu ujal, přiznává, že se mezi patology strhla bitva o to, kdo má pitvu provést. Soudnímu patologovi nepřišla Zeldina smrt dostatečně podezřelá na to, aby opodstatnila drahou kompletní pitvu provedenou patologem s licencí ministerstva vnitra, avšak běžní nemocniční patologové se zdráhají přijmout zodpovědnost za otevření pacientky, která nečekaně zemřela na psychiatrickém oddělení. Z pitvy se tak stal horký brambor, který si jednotlivé složky přehazují mezi sebou, zatímco Zeldino tělo dál leží v márnici ve Flax Bourtonu. Nakonec zasáhla vyšší autorita a nařídila „speciální“ pitvu provedenou patologem bez licence – jde o jakýsi kompromis mezi obyčejnou a kompletní soudní pitvou. To se však stalo před třemi dny a výsledky ještě nepřišly.

Možná má soudní patolog pravdu. Zelda byla mladá, ale trpěla silnou nadváhou – vážila přes sto dvacet pět kilogramů – a měla málo pohybu. Z tohoto hlediska byla na infarkt logickým kandidátem. Nedostatek pohybu souvisel s její neuvěřitelnou leností: všude se nechala tlačit na vozíku, přestože by dokázala jít sama. Její šaty praskaly ve švech a ošetřovatelé jí museli mazat záhyby nohou vazelínou, aby se jí nedělaly boláky. Její šatník se skládal ze sedmi červených triček, sedmi šedých teplákových kalhot a sedmi párů červených ponožek. Nic jiného nenosila, přestože jí šaty začaly být malé a musely se zašívat tak často, že už na nich příliš původní látky nezůstalo. Všechno kromě jídla a sledování televize bylo porušením Zeldiných práv. Měla ve zvyku obviňovat systém; ošetřovatelé postupně ztratili přehled o tom, kolikrát je Zelda obvinila z týrání, obtěžování či znásilnění. Nikdo se s ní nehádal, přestože by to mnozí rádi udělali. Dokázala změnit náladu na celém oddělení – ona udávala tón a ostatní jen reagovali. Balancovali na ostří nože.

Joe nemůže a nikdy nebude předstírat, že měl Zeldu rád. Když však dojíždí na konec úzké venkovské cesty, kde bydlí, zjišťuje, že se nemůže zbavit obrazu z té noci, obrazu Zeldy se zakrvácenými pažemi. Jak je absolutně zbavená obvyklé vzpurnosti. A jak pronáší slova: „Někdo…, něco.“

Zatahuje ruční brzdu a zhasíná motor. Do kabiny proudí ticho. Žádný velký výhled se odtud nenabízí – vidět je jen pás záplavové zóny řeky Severn, Berkeleyský hrad a úchvatná dominanta odstavené jaderné elektrárny. Žádní sousedé, pouze krávy. Eden Hole Cottages stojí uprostřed prázdnoty. Joe v tomto kraji vyrostl; vychovávala ho matka Dolly Jessie LeGrandeová a tetička Patience Bell LeGrandeová – dvě svérázné poloviční Jamajčanky z Bristolu. Máma před třemi lety zemřela, ale teta Patience je stále při síle. Vlastně je den ode dne silnější.

„Kde vězíš, sakra?“ ječí z obývacího pokoje, jakmile Joe vstupuje dovnitř. „Za rozbřesku už skončilo – za chvíli začínaj Poklady na půdě.“

Teta Patience se jmenuje úplně špatně – o „trpělivosti“ v jejím případě nemůže být řeč. Na každého křičí, při sebemenší provokaci bouchá telefonem a neuznává fronty. Je to popudlivý, zlostný a výstřední přírodní živel – koncentruje se v ní gravitační síla celé planety, vše je neúprosně vtahováno do její oběžné dráhy. Když má špatnou náladu, padají předměty z regálů a cizí děti pláčou; když má radost, jako by vyšlo sluníčko. Lidé se usmívají, milenci se líbají, hádky ustávají. Někdy má Joe tisíc chutí zakroutit tetičce Patience krkem – přitisknout jí polštář na obličej a udusit ji. Dát jí do čaje arzen a začít prodávat vstupenky. Jenže zároveň ví, že život bez Patience by nebyl možný. Bez Patience a jejího voříška Stewarta. Tihle dva jsou poslední členové rodiny, kteří Joeovi zůstali.

„Musel jsem zůstat v práci,“ odpovídá. Stewart vyběhl z kuchyně a skotačí kolem něj, aby dal najevo, jak rád ho vidí. Joe si věší bundu na háček a začíná drbat psa za ušima. „Vzpomínáš na takovou tu věc, které se říká práce? Máme teď na klinice těžké období.“ Víc než těžké, napadá ho, víc než těžké. Slovo „bludy“, které použila Melanie Arrowová, mu stále vrtá hlavou. Jako by přesně věděla, co se mu včera zdálo – jako by okamžitě odhalila, že Joe podléhá přízračné atmosféře v Beechway stejně jako kdokoliv jiný.

„Tak pojď, kamaráde.“ Joe znaveně kráčí se Stewartem do obýváku. Patience tam sedí s nohama nahoře a rukama umíněně založenýma na prsou. Vedle ní stojí šálek čaje. Pokoj je obdivuhodně útulný; je v něm velký krb a vedle něj se tyčí hromady dřeva, které Joe nařezal a naštípal. Na přehnaně měkké sedačce a křeslech leží pestrobarevné polštářky ze zbytků látek, které vyrobila Joeova máma. Teta Patience ho sleduje, jak vyčerpaně usedá na sedačku. Zná ho jako své boty. Ví, že přesně toto místo si její synovec vybírá, když si potřebuje srovnat myšlenky.

„Snídani máš v troubě,“ říká. Snídaně je v tomto domě pohyblivý svátek – koná se vždy po Joeově příjezdu domů, bez ohledu na to, jakou má službu. Ať jsou dvě odpoledne nebo dvě ráno, vždy je pro něj připravena snídaně. A kuchyně je vždy prostoupená vůněmi, které by rozplakaly i dospělého člověka. „Pořád dokola jsem ji ohřívala, až mě nakonec napadlo, jestli náhodou neztrácím čas.“

„Promiň. Měl jsem zavolat.“

„Určitě sis nenašel nějakou přítelkyni, Joe?“ Dokonce už i tetička Patience mu říká Joe. „Mně se Stewartem by to nevadilo – klidně spolu strávíme nějakou noc sami.“

„Nenašel.“

„Určitě ne?“

Patience mu neustále připomíná, že by si měl najít přítelkyni. Je tím tak posedlá, že si Joe klade otázku, jak by reagovala, kdyby k tomu opravdu došlo. Jestli by náhodou nebyla spíš dotčená než potěšená.

„Já nevím, Patience, ty si asi myslíš, že pracuju v seznamovací agentuře. Nebo že dělám náhončího fotografovi spodního prádla.“

„Já vím, kde pracuješ.“

„No tak vidíš. Není to zrovna vyšší dívčí.“

Patience špulí rty. „Ty bys stejně radši randil se stromem.“

„Prosím tě.“ Také Joe si zakládá ruce na prsou a dívá se do stropu. „Na přednášku o objímání stromů dneska fakt nemám náladu.“

Joe je už dva roky členem klubu milovníků jablečného vína. Každý si vyrábí vlastní víno a pak spolu soutěží, čí „cidre“ je nejlepší. A jednou z tradic spojených s výrobou jablečného vína je také připíjení na dobrou úrodu. Jde o starou západní tradici, v jejímž rámci se děkuje stromům za úrodu a žádají se, aby stejnou úrodu přinesly i v dalším roce. Následují tance a poté křik, který má od stromů odehnat zlé duchy. A protože si Joe s ostatními členy klubu tuto tradici oblíbili jako vhodnou záminku k odzkoušení svých pijáckých schopností, vzala si Patience do hlavy, že se z jejího synovce stal hippísácký ekoterorista ochotný strávit život v tůni, jen aby zachránil jediného čolka. Je to od ní dost troufalé, protože má sama nejmíň co mluvit. Pokud totiž právě nezabíjí čas v sázkové kanceláři, sbírá na poli trnky a slívy do kvasu, který pak tajně vypaluje, a neustále hledá nějaké ovoce do svých džemů. Zdejší usedlosti mají velké pozemky – půdy je tu habaděj –, ale vůbec žádnou zahradu. Venku se táhnou dlouhé řady brázd jako na ilustracích k pohádkám o Králíčku Petrovi. A Patience se ustavičně zabývá otázkou, co všechno sežraly srny a jeleni a jestli zajíci letos proniknou až na její záhon se zeleninou. Přesně ví, která plodina má v daném období sezonu – kdyby se jí teď Joe zeptal, okamžitě by ze sebe vysypala seznam: dýně, chřest, mišpule, kapusta. A Joe se jí také neposmívá, že objímá stromy.

Vstává, odchází do kuchyně a bere si snídani. Hora míchaných vajíček dochucených fenyklem. Hromada opražených pýchavek. Tři tlusté plátky slaniny. Joe vytahuje kečup a velkou skývu domácího chleba a usedá ke stolu.

Byl to on, kdo našel Zeldu mrtvou. Stalo se to krátce poté, co přišel do práce. Zelda ležela na zádech s pootevřenými ústy, jako by chrápala. Paže měla stále ovázané po sebepoškození, které si způsobila o dvanáct dní dříve. Joe o tom tetičce neřekl. Nechce se mu říkat: Našel jsem někoho mrtvého. Ví totiž, že hned následující věta by musela znít: Je to za tři roky podruhé. Joe a Patience se o mámě normálně baví, všude mají nějakou její fotku, ale nikdy nemluví o tom, jak se to stalo.

Za okny na pozadí obludných chladicích věží odstavené elektrárny vidí Joe, jak řeku Severn dohání rozbřesk. Klinika se mu pomalu, velmi pomalu vytrácí z mysli a on se opět stává člověkem. Obyčejným člověkem v obyčejné kuchyni, který jí obyčejnou snídani u obyčejného stolu.

muž z východu

Pozemky obklopující takzvaný „Bristolský přivaděč“ bývaly kdysi centrem výroby koksárenského plynu pro město, následkem čehož jsou dlouhé pásy půdy dodnes nepoužitelné kvůli vysoké koncentraci kyanidu. Navzdory nákladnému programu městské obnovy realizovanému v osmdesátých letech je tato krajina dodnes nesourodá a rozháraná – sídlí zde opuštěné kostely vybombardované za druhé světové války, autosalony i průmyslové provozy. Staré spojené sklady lemující přivaděč mají většinou zazděná okna a dveře. A právě do této ponuré části města se přestěhovala Jednotka pro vyšetřování závažných trestných činů, konkrétně do betonové budovy ze sedmdesátých let, která kdysi sloužila jako administrativní sídlo elektrárenské společnosti.

Caffery je kromě superintendenta jedním z mála lidí, jimž se podařilo získat v budově s otevřenými pracovními kukaněmi alespoň trochu soukromí. Z jeho kanceláře je výhled na nadjezd přes Spine Road a na krémově oranžové věžáky v Barton Hillu. Místnost obsahuje pracovní stůl, pár židlí, malou červenou pohovku z Ikea, konvici na kávu a malou přenosnou ledničku, která pojme sotva karton piv v plechovce a krabicové mléko. Nikde v kanceláři nevisí osobní fotografie, certifikáty ani novinové výstřižky – je tu jen velká fotka Misty Kitsonové a plná spisová skříň. Caffery ji sem nechal dovézt, když už v sále detektivů nebylo místo na další, aktivnější operace. Na zdi vedle Mistyiny fotky se nacházejí tři laminované mapy se zapíchanými různobarevnými špendlíky. Každá z nich má pro Cafferyho význam – všechny vyobrazené lokality souvisejí s Mistyiným zmizením. Caffery jich v hlavě nosí víc. Na některé však kolegy neupozorňuje.

Celé odpoledne o těch špendlících přemýšlí a rozebírá je – snaží se dostat do bodu, ve kterém se bude schopen rozhodnout, jak dál. Na úvahy o tomto problému měl několik měsíců a v hlavě se mu začíná rýsovat nápad. Řešení. Aby však toto řešení fungovalo, musí s ním spolupracovat jedna osoba. Žena. Kolegyně-policistka. Osoba, kterou Caffery chrání. Právě ona představuje jedinou překážku. A on stále netuší, jaký k ní zvolit přístup. Jeho plán by se mu totiž mohl ošklivě vymknout z ruky.

Odstupuje od Mistyiny fotografie, zkoumavě si ji prohlíží a doufá v nějaké vnuknutí. Její tvář má lehce nadživotní velikost a snímek visí zhruba ve výšce Cafferyho očí. Misty byla krásná mladá žena. Ať už o ní cynikové říkají cokoliv, krásu jí upřít nemohou. Caffery se na ni snaží zaostřit zrak, ale stále stojí příliš blízko. Nedaří se mu to. Nakonec se přestává snažit a skloní hlavu. Předklání se a opírá si o fotku čelo.

Ozývá se klepání na dveře. Caffery odstupuje od fotografie, přesouvá se ke stolu, usedá za něj a rychle hledá něco, čím by se naoko zaměstnal. Kliknutím přepíná notebook z režimu spánku a přejíždí prsty po klávesnici.

„Ano?“

Dveře se otevírají a ve škvíře se objevuje superintendentova hlava. „Máš chvilku?“

Caffery se dívá na hodinky. „Myslel jsem, že už jsi jel domů.“

„Kéž by. Musíme si promluvit.“

„Promluvit? To zní zlověstně.“

„Ne – budeme vyplňovat kolonky.“ Superintendent zvedá spis a třese s ním. „Posudková zpráva.“

Caffery se zvedá a odtahuje šéfovi židli. Superintendent vchází do kanceláře a usedá na ni. Je to urostlý muž se světlými vlasy – bývalý agent Protiteroristické zpravodajské jednotky, kterého přeložili sem, když se s jednou služební zbraní tohoto elitního útvaru stalo něco, o čem nikdo nemluví. Nemá ve zvyku se s čímkoliv párat.

„Takže závěr zní tak, že pátrání tady po naší kamarádce,“ říká a ukazuje na Mistyinu fotku, „bude mít omezenější rozsah. Je to mrhání prostředky.“

„Co to konkrétně znamená?“

„To konkrétně znamená, že nemůžu dopustit, aby jeden z mála mých inspektorů pokračoval v práci na něčem, co nikam nevede. Přidělím ten případ některému seržantovi. Už to nebude kategorie A.“

Caffery zvedá pero a pomalu jím poklepává o stůl. „Promiň,“ říká, „ale to nemůžeš.“

„Hele, co kdybych to takhle přezkumnému týmu napsal? Detektiv-inspektor Caffery se omlouvá, ale říká, že to nemůžeme.“

„Myslím to vážně. Nemůžeš to vyšetřování omezit. Věřím na zásadu, že člověk má dokončit, co začal.“

„A ministr vnitra zase věří na rozpočtové škrty. Oddělení lidských zdrojů drží Atkinsovu dietu – a my hladovíme. Už jsou z nás pěkní hubeňouři. Zeštíhlujeme, škrtáme, utahujeme si opasky. Otázkou není, co chceš, abych udělal. Dokonce ani to, co chci udělat já. Otázkou je, co udělat musíme. Ode dne jejího zmizení se neobjevily žádné nové stopy a já tě teď potřebuju někde jinde. Zítra ráno můžeš zasvětit některého seržanta a pak vezmeš první případ, který se naskytne – a je mi fuk, jestli to bude sériový vrah kategorie A se vší parádou nebo domácí zabijačka kategorie D. Zkrátka bude tvůj.“

„Ne. Teď je na to absolutně nejméně vhodná chvíle. Ve městě je Jacqui Kitsonová.“

Superintendent se tváří zaraženě. „Co prosím?“

„Má tu domluvené rozhovory. Novináři se na nás pak sesypou. Takže teď není vhodná chvíle pouštět vyšetřování o patro níž. Musíme ten případ řešit. Přinejmenším předhodit novinářům kost – odpoutat pozornost od Kitsonové.“

Superintendent se nad tím chvíli zamýšlí; zkoumá Cafferyho obličej a snaží se odhadnout, jestli neblafuje. Od začátku má s tímhle inspektorem napjatý vztah – s inspektorem, který se rozhodl nestoupat po kariérním žebříčku, přestože všichni vědí, že by mohl. S velkoměstským hejskem, který jednoho dne přivandroval z východu s hromadou londýnských manýrů a postojů a jenž sice fyzicky nastoupil na bristolskou policii, ale v srdci se jejím členem nikdy nestal. Není to týmový hráč – spíš věčně nevrlý vlk samotář, který si nenechá od nikoho poroučet, ale vždy se mu nějakým způsobem podaří vyřešit případ. Má nejvyšší procento objasněnosti na celém oddělení, takže superintendent je na něj naštvaný a zároveň hrdý; spokojenost se u něj mísí s nejistotou. Neustále se snaží hledat způsoby, jak nad ním uplatnit svou autoritu.

„O tom už bylo rozhodnuto. Příští případ si vezmeš na starost ty. A basta.“

„V tom případě budu dělat obojí: vezmu příští případ a Misty si nechám.“

„Jenže já potřebuju, aby se moji inspektoři stoprocentně věnovali tomu, co se jim přidělí.“

„Poslouchej mě. Vyřeším případ, který na mě zítra vyjde, a zároveň udržím novináře v bezpečné vzdálenosti od Misty.“

„A co jim předhodíš? Další rekonstrukci? Budeš znova sledovat její stopy z kliniky? Protože posledně to mělo skvělé výsledky. Ani už nedokážu spočítat, kolik stop nám to… nepřineslo.“

Caffery poklepává perem o něco silněji. Přemýšlel o tom celý den. Superintendent má pravdu, rekonstrukce skončila neslavně. Caffery si je jistý, že nejlepším způsobem, jak ukolébat novináře – a současně uvést do chodu jeho soukromou strategii –, je zahájit další pátrání v oblasti, kde Misty zmizela. Ovšem pokud její zmizení ztratí status kategorie A, pak se dosud neomezený rozpočet na vyšetřování znatelně ztenčí.

„Dej mi ještě tři týdny. Obstarám ti výsledky.“

Superintendent odevzdaně vzdychá. „No dobrá. Předhoď novinářům, co si budou přát. Ale jestli se naskytne nový případ, vezmeš si ho taky a budeš se mu stoprocentně věnovat. Slyšíš mě?“

„Velmi dobře.“

„Tohle se mi na tobě líbí, Jacku,“ mumlá superintendent sarkasticky. „Doslova miluju, jak jsme oba pořád na stejné vlnové délce.“

Caffery nevstává, aby šéfovi podržel při odchodu dveře; místo toho setrvává na místě a dál poklepává perem o stůl. Cítí na sobě Mistyiny oči, ale odolává nutkání obrátit se k ní čelem.

„Nekoukej na mě tak,“ šeptá nakonec. „Mám to všechno pod kontrolou.“

sen

Během oběda volají Joeovi z práce na mobil a oznamují mu, že dvě sestry napsané na noční službu opět „onemocněly“ a že pokud má být na oddělení zajištěna péče, musí přijet on. Joe tak musí změnit všechny plány. Místo dvaceti hodin na odpočinek jich bude mít přesně šest. Odebírá se do postele se škraboškou na očích a usíná s myšlenkami na Zeldu Lorntonovou. Tentokrát se mu však nezdá o klinice, nýbrž o místu, na které už ho sny v minulosti zavedly. Je to stěsnaná uzavřená místnost či jeskyně s lesklými, ostře klenutými zdmi. Z rovných ploch kolem něj jako by se vynořovaly drobné obličeje, které se na něj zamyšleně dívají. Nepůsobí však hrozivě. Vypadají naprosto mírumilovně. Joe nějakým způsobem ví, že je tu v bezpečí – že na tomto místě se mohou přihodit jen dobré věci. Jeho tělo se postupně ztenčuje, až se ho nakonec zmocňuje pocit, že úplně přestane dýchat a stane se natolik nehmotným, aby prošel dírkou po špendlíku. Vynoří se v krajině, kde věčně svítí slunce, kde na stromech roste jen zralé a sladké ovoce, kde mají chodníčky světle zlatavou barvu a tráva je sytě zelená. Joe si je jistý, že kdesi v těchto zvlněných kopcích je i jeho máma.

Právě ve chvíli, kdy se chystá projít dírkou o velikosti špendlíkové hlavičky, se však Joe jako pokaždé probouzí. Leží v posteli, ztěžka oddechuje a má pocit, že mu kdosi právě vytrhl z rukou cosi nádherného.

Je doma. Skrz tenké závěsy proniká dovnitř velmi tlumené světlo. Joe se obrací na druhý bok a znaveně hledí na hodiny. Čtvrt na šest. Celý vyčerpaný ze sebe odhrnuje přikrývku a klade nohy na zem. V sedm hodin musí být v práci.

Sprchuje se, holí a pije spoustu kávy od Patience. Vyráží do práce, ale cestou se ještě zastavuje v Thornbury, aby si na noc nakoupil pár drobností: sušenky, čokoládu a různé pamlsky. Dělají to tak všichni – kupují si malá potěšení, která jim mají pomoci překlenout nudu nočních služeb. V prodejně mají také džem Forager,s Fayre – je to místní značka a jediná ingredience z obchodu, kterou Patience v domě strpí. Z produktů této značky si dokonce bere inspiraci, místo aby se jim stejně jako v jiných případech vysmívala. Joe dává do košíku několik sklenic, aby je tetičce ráno předal.

Je typický podzimní večer na venkovském maloměstě – pár malých supermarketů má ještě otevřeno, k tomu lékárna, prodejna dárkových předmětů, prodejna alkoholu, indické bistro a čínské bistro. Když však Joe vychází ze supermarketu obtěžkaný nákupními taškami, všímá si něčeho neobvyklého. Na protější straně ulice se dva nebo tři lidé shlukli kolem dalšího člověka, který klečí na zemi.

Spasitelské sklony u Joea vyhasly už před mnoha lety – v zaměstnání musí tak často uklízet svinčík po druhých, že mu instinkt v této situaci velí odejít opačným směrem. Zároveň však má kurz první pomoci, a tak z morálních důvodů nemůže předstírat, že nic nevidí. Přechází přes ulici a postupně si uvědomuje, že osobou na chodníku je žena. Zdá se, že neutrpěla žádné vážné zranění – má jen něco s rukou, na kterou si silně tiskne bílý kapesník. Na sobě má stejnou bílou krajkovou halenku, kterou měla i dnes ráno, a obutá je v kožených lodičkách šeříkové barvy, jež zvýrazňují její jemné kotníky a pevná lýtka. Joe ta lýtka okamžitě poznává – Bůh je mu svědkem, že je má dokonale nastudovaná. Osobou na chodníku je Melanie Arrowová. Ledová královna.

„Ne, vážně,“ říká lidem, kteří stojí opodál. „Jsem úplně v pořádku.“ Vedle ní leží nákupní taška, kolem níž se rozlévá kaluž čiré tekutiny s několika střepy. „Opravdu, jsem v absolutním pořádku.“

„Moc v pořádku nevypadáte,“ namítá kdosi. „Vždyť krvácíte.“

A Melanie Arrowová skutečně krvácí – její kapesník je už celý nasáklý. Jakási žena sahá do kabelky a vytahuje z ní hrst papírových kapesníků, které se snášejí k zemi jako okvětní plátky. Joe odkládá nákupní tašky a upaluje přes ulici do lékárny. Uvnitř nikdo není a lékárnice mu rychle prodává pár obvazů.

Když Joe vyběhne ven, hlouček kolemjdoucích je stále na místě a jeho nákupní tašky také, avšak Melanie Arrowová není nikde k nalezení.

„Co se stalo?“ volá Joe na kolemjdoucí. „Kam odešla?“

Žena s kabelkou ukazuje k parkovišti. „Tvrdila, že jí nic není.“

Joe se otáčí a znovu přechází přes ulici. Parkoviště je malé a v tuto denní dobu téměř prázdné, takže Joe prakticky okamžitě registruje důvěrně známý Volkswagen Brouk. Vůz je v dokonale udržovaném stavu – slitiny se na slunci zářivě lesknou. Je už pár let starý, avšak křiklavá plastová květina, která představovala jakousi designovou libůstku v době, kdy vůz sjel z výrobní linky, stále tvrdošíjně vězí ve vázičce. Za volantem sedí Melanie Arrowová. Hlavu má lehce sklopenou a vlasy jí zakrývají tvář. Z ruky se jí stále vydatně řine krev; stéká jí po zápěstí a kapesníky ji nestačí všechnu zachytit.

„Zdravím vás.“ Joe klepe na okno. Melanie zvedá hlavu a zjevně ji šokuje, že ho tu vidí. Joe točením ruky naznačuje pohyb stahovaného okénka. Melanie vrtí hlavou.

„Nic mi není,“ naznačuje pohybem úst. „Jsem v pořádku.“

„Ne, vy nejste v pořádku.“ Joe bere za kliku dveří – jsou zamčené. Znovu klepe na okno. „Vždyť krvácíte.“

„Nic mi není!“ ječí Melanie. „Čestné slovo. Už to skoro přestalo krvácet.“

„Houby. Otevřete dveře.“

„Jsem v pořádku.“

Joe neví, co to do něj vjelo – možná si vzpomněl na pohled, který mu ředitelka kliniky dnes ráno adresovala. Každopádně místo odchodu vytahuje telefon a vyťukává číslice 999. Nemačká však tlačítko vytáčení, ale zvedá telefon a obrací ho displejem k okénku. Melanie se dívá na displej a zvedá obočí.

„Tak co? Teď už mi otevřete?“

Melanie odevzdaně kroutí hlavou. Centrální zamykání cvaká, Joe obchází auto na stranu spolujezdce a nasedá dovnitř. V autě je cítit alkohol. Na zadním sedadle leží nákupní taška, která před chvílí ležela na chodníku – je potřísněná trochou krve. Uvnitř se nachází láhev vodky a střepy druhé lahve.

„Jsem v naprostém pořádku, Joe. Zakopla jsem, když jsem vycházela z prodejny, nic víc v tom nehledejte.“

Joe strhává z obvazů obal a natahuje se po její ruce. Když se jí však dotkne, Melanie ucukává. Odtahuje se od něj a tváří se netýkavě.

„Ale no tak.“ Joe vrtí hlavou. „Jste dospělá ženská, ne?“

Melanie se nadechuje k odpovědi. Nakonec však jen zadržuje dech – zadržuje ho velmi dlouho, jako by se nemohla rozhodnout, co si s ním počít. Po drahné chvíli ho všechen najednou vypouští a podává Joeovi zraněnou ruku. Zkrvavené kapesníky jí padají do klína.

„Proboha,“ mumlá a upřeně hledí z okna. „Tak to rychle vyřiďte.“

Možná je Joe tak dobře vyškolený nebo v sobě možná nachází dávno zapomenutou jiskru empatie – každopádně když prohlíží ředitelce poraněnou ruku a ovazuje ji, slyší k ní sám sebe promlouvat téměř sebejistým tónem, jako by Melanie nebyla superorganizovaná a megasystematická ředitelka kliniky, nýbrž obyčejná pacientka: „Víte, Melanie, připadá mi, že jako člověk, který přišel zvenčí, máte strašně těžkou roli. Opravdu těžkou. A jestli mám být úplně upřímný, tak se mi zdá, že se teď toho na vás sesypalo trochu moc.“

Melanie se po jeho poznámce začíná třást. Odvrací hlavu a tiskne si zdravou ruku křečovitě na ústa. Joe jí dál drží poraněnou dlaň a hledí na její temeno. Náhle tomu všemu nemůže uvěřit: že mu nedala pár facek, že se jí vnutil do auta, že má vůbec odvahu pokračovat v řeči.

„Ne,“ dodává. „Já chápu, že to není lehké. Vůbec to není lehké.“

Melanie skloní hlavu. Svaly se jí lehce otřásají – je to jakási potlačovaná křeč, avšak Joe nedokáže posoudit, zda ji způsobil pláč. Náhle mu v mysli vyvstává vzpomínka na onu opileckou noc před několika lety a on si znovu klade otázku, proč tehdy na její flirt nereagoval. Měl v té době přítelkyni, ale bránilo mu i něco dalšího. Připadalo mu, že Melanie je žena z jiného světa – jako by patřila do „dospělácké ligy“, kam on neměl právo vstupu. Byla pro něj příliš…, příliš rozumná. Seriózní. A když se o pár týdnů později se svou dívkou rozešel a zkusmo se pokusil na Melaniin flirt navázat, zpražila ho jakousi strohou poznámkou o správní radě a jejím názoru na vztahy na pracovišti. Od té doby spolu nekomunikují jinak než na chladné profesionální úrovni. Jako dnes ráno. Teď se však Joe soustředí na její ruku. Pokud se dobře zaváže, měla by přestat krvácet. Joe je rád, že nakonec 999 nevytočil; návštěvu nemocnice nemají zapotřebí.

„Abyste věděl,“ říká Melanie tiše, „dneska jsem pět hodin mluvila s přezkumným týmem. Pět hodin.“

Joe zvedá hlavu. Její tón ho překvapuje. Melanie od něj stále odvrací tvář; výraz v obličeji má zakrytý blonďatými vlasy. „Myslíte o Zeldě?“

„Skoro jako by nás obviňovali, že jsme jí nějak ublížili. Už provedli její pitvu. Věděl jste to?“

„A co zjistili?“

„Nic.“ Krčí rameny. „Přinejmenším nic, čeho by se mohli chytit. Ve zprávě se konstatuje, že pacientka zemřela na selhání srdečního svalu, jenže nedokázali stanovit jeho příčinu, snad s výjimkou nadváhy. A přezkumný tým se teď nějak nemůže rozhodnout, jestli to má nechat plavat, nebo po nás jít dál. Všechno už několikrát překopali – záznamy personálu, její léčebný plán. A kdykoliv objevili v nějaké položce třeba jen gramatickou chybu, dívali se na mě, jako bych měla rohy a kopyto.“

Joe si poprvé uvědomuje, že Melanii na chodu kliniky opravdu hluboce záleží. Ano, v sázce je její profesionální reputace, ale zároveň je to pro ni osobní záležitost. Nesmírně osobní. A Joe ze zkušenosti ví, že opravdový zájem nad rámec výplatní pásky je v Beechway vzácností.

Odkašlává. „Jdete s kůží na trh za nás všechny. My jenom kňouráme kvůli přesčasům a příplatkům za noční, ale na konci služby můžeme aspoň jít a hodit všechno za hlavu.“ Dokončuje ovazování a jemně pokládá Melaniinu ruku zpět do jejího klína. „Tak. Přežijete to.“

Melanie si zvedá z klína jeden zkrvavený kapesník a hlučně do něj smrká. Opravdu plakala, soudě podle rozmazaných očních stínů. „Všichni teď budou říkat, že mám sebevražedné sklony. Budou tvrdit, že jsem se pořezala sama. Jak se to říká? Že se systém nakonec obrátí sám proti sobě?“

„To nevím.“

Melanie znovu potahuje a dívá se na něj. „Joe?“

„Ano?“

„Omlouvám se, že jsem se dnes ráno chovala jako studená profesionální fúrie.“

„To je v pořádku. Je to vaše práce.“

Melanie se zlehka, slzavě směje. „Někdy se ani jinak chovat neumím.“

„Jak říkám, to je v pořádku. Mně to nevadí.“

Nastává chvíle ticha, během níž si Joe klade otázku, kam tahle situace spěje. „Známe se už dlouho,“ začíná ředitelka. „Povězte mi po pravdě: ten blud, kterým pacienti trpí – ta…, vy víte co.“

„Mau…“

„Nevyslovujte to, prosím vás.“ Melanie na něj hledí s křivým úsměvem. „Promiňte, ale já… Vy jste nikdy nic takového neviděl, viďte, Joe? Neviděl jste nic, co byste si nedokázal vysvětlit.“

Joe se uchechtává. „Takové věci já vídám pořád. Lidi procházející zdí.“

„Já mluvím vážně. Co je na tom bludu tak nakažlivého?“

„To záleží na tom,“ odpovídá Joe, „jestli já jsem Scullyová a vy Mulder.“

„Já jsem rozhodně Scullyová.“

„Ne, to nemůžete. Protože Scullyová jsem já.“

„V tom případě jsme dva cynikové. Dva cynikové v Brouku. Měli by o nás natočit film.“

Oba se tiše smějí. Joe se opírá o sedadlo a hledí přes čelní sklo k místu, kde se opilá žena pere se stejně opilým mužem v maskáčových kalhotách. Nastává dlouhé ticho, které Joe ukončuje slovy: „Ale musíte uznat, že to byla strašná potížistka.“

„Kdo?“

„Zelda.“

„Ne, ne, Joe, takhle to říkat nemůžete. Každý člověk na klinice má právo na naši péči. Neměli bychom nikoho zanedbávat.“

„Ale otravná přece byla. Vím, že je tabu prohlašovat podobné věci, ale copak pro vás není malou útěchou, že když už se to muselo někomu stát, tak se to stalo zrovna Zeldě? Pro mě to útěcha rozhodně je.“

Další odmlka. Melanie nespouští oči z peroucích se opilců. Ústa se jí zlehka pohybují – jako by potlačovala lehký úsměv. „Tento rozhovor se nikdy neuskutečnil,“ říká nakonec, aniž se dívá Joeovi do očí. „Já vás to nikdy neslyšela říkat a vy jste mě nikdy neviděl přikývnout. Jasné?“

„Jaký rozhovor?“

„A taky jste nikdy neviděl…“

„Co?“

Melanie Arrowová kývne bradou k zadnímu sedadlu, kde leží nákupní taška s vodkou. „A taky jste nikdy neviděl, co mám v té tašce.“

konec

Suki se zpomaluje dech. Rychlý sled nádechů a výdechů – ono přerývavé dýchání z posledních několika hodin – postupně zeslábl v pomalé a zamyšlené sípání. Odměřená kapitulace. Pro Penny je to první příznak, že konec se opravdu blíží. Už to nepotrvá dlouho.

Dívá se na hodinky. Pět odpoledne. Suki tedy zemře večer. Déle už to nemůže vydržet. Penny povytahuje přikrývku, která tvoří nad ní a nad Suki stan. Leží společně v pracovně, na rozvrzané staré posteli, kde má Suki už patnáct let pelíšek – vlastně od chvíle, kdy byla ještě malé štěňátko. Penny tu s ní strávila celou včerejší noc a celý dnešek. Není unavená ani ospalá. Vůbec ne.

„Neboj se, Suki.“ Hladí fenu po hlavě. „Neboj se. Přísahám ti, že se není čeho bát.“

Suki se znovu nadechuje. Téměř zamyšleně. Vypouští z plic vzduch. Penny jí pokládá ruku na hrudní koš – velice zlehka, protože Sukina kostra je tak malinká a křehká. Při pohledu na ni se zdá téměř nehorázné očekávat, že se ten hrudníček ještě jednou vzedme. Suki je stará a scvrklá jako vlašský ořech. Už jako štěně byla drobná. Není to čistokrevná fena z řádného chovu, nýbrž nalezenec, kterého zachránila, když byla ještě roztomilé chlupaté štěňátko. Celý život si jí nikdo nevšímal, nikdo jí nevěnoval pozornost – přinejmenším nad ní nikdo obdivně nežasl, jako chovatelé žasnou nad nádhernými irskými setry či výmarskými ohaři. Suki to samozřejmě nikdy nevadilo. Ke spokojenosti jí odjakživa stačilo klusat vedle Penny – brala svět, jaký je, a byla na něm spokojená. Až zemře, nikdo si toho nevšimne. Nikdo kromě Penny.

Další nadechnutí. A pomalý výdech. Penny sleduje Sukin hrudní koš – čeká, až se znovu vzedme.

Čeká a čeká.

„Suki?“

Žádná reakce.

„Suki? To už je ono?“

Psí hrudník se nehýbe. Penny na něj přikládá dlaně a konečky prstů jemně hmatá mezi žebry ve snaze nalézt poslední záchvěv srdce. Nic. Suki má svěšenou hlavu a hnědými kudrnatými vousky se dotýká své přední packy.

„Suki?“

Penny se znovu dívá na hodinky. Nechává uplynout pět minut. A pak dalších pět. Nutí se počítat v duchu vteřiny. Vydrží to až do sto osmdesáti. Další tři minuty. Nic a nikdo nevydrží tak dlouho bez dechu. Tohle je definitivní konec.

„No jo.“ Zhoupne se na patách. „No jo.“

Pláče, ale jen trošičku – veškeré slzy stačí zachytit do rukávu. Bude jich víc, ale ty největší prolila včera dopoledne, kdy jí veterinář oznámil, že se blíží konec.

„Pojď, já tě teď zvednu.“ Po drahné chvíli se Penny ohýbá v pase, zvedá Suki a pokládá si ji na klín. Fenka se nehýbe a neklade jí odpor. Nohy jí bezvládně visí k podlaze. Neváží vůbec nic – je lehčí než malý proutěný košík. Penny k ní sklání hlavu a tiskne obličej k jejímu starému čumáčku. Kolébá ji. „To je dobrý, holčičko. Už je to dobrý. Bylas moc hodná. Moc hodná holčička. Děkuju ti,“ říká jí. „Mockrát ti děkuju. Za všechno.“

Nobelova cena míru

Joe je na tom místě znovu. V té jeskyni se stěnami hladkými, teplými a zářivými jako vyleštěné jablko. A ta dírka je tam taky, trochu napravo od něj. Vede do ní jakási tenká nitka nebo pramínek – možná je to hedvábné pavoučí vlákno –, která jako by téměř ukazovala směr. Joe si je jistý, že kdyby za tu nitku zatáhl, v jediném kosmickém záblesku by se mu zjevily všechny zázraky světa. Právě když se ji však chystá uchopit, dolehne k němu hihňavý dětský smích. Joe se zprudka otáčí ke vchodu do jeskyně. Něco tam je. Ozývá se tam povědomé cupitání. Po zemi přebíhá stín.

Joe se probouzí a lapá po dechu. Hrudník se mu zvedá, srdce uhání jako o závod a ruce sahají po něčem, čeho by se mohl chytit.

„Sakra, sakra, sakra.“

„Joe? Seš v pohodě, kamaráde?“

Mžourá. Z druhého gauče na něj hledí Ranař a jedna ze sester. Joe otevírá ústa, ztěžka se podepírá lokty a upírá na kolegy prázdný pohled. Je v televizní místnosti sester. Digitální hodiny na zdi ukazují tři čtvrtě na deset. Televize je zapnutá. Žena oblečená jen ve vysokých kozačkách kroutí pánví a pohazuje dlouhými světlými vlasy jako bičem.

Joe sténá, odvrací se na zatuchlém gauči zády a vkládá si obličej do dlaní. Kroutí hlavou. Je tak unavený, že už to přestává být legrace. Chce spát, ale nemůže. Pomalu, velice pomalu šílí. Vládu nad klinikou přebírají blázni, systém plodí to, co by měl sám léčit. Joe lituje, že nemůže nosit tričko s nápisem: Člověk nemusí být blázen, aby tu pracoval, ale je to lepší. Proč uvízl na téhle kariérní cestě do pekel? Ve své době se nechal oklamat představou, že péčí o nemocné pacienty změní svět – dokonce si myslel, že to dělá proto, aby na něj máma byla pyšná, aby věřila, že její syn je starostlivý a ohleduplný. Když se za těmi časy růžových brýlí ohlédne dnes, pomyslí si s naprostou vážností, že si měl tehdy zajít k očnímu.

Ve své profesi zažil to nejhorší z lidské povahy. Zažil chlapy, kteří na ulici ubodali náhodně vybrané malé děti, ošetřoval ženu (už je dávno mrtvá), která zabila svého tělesně postiženého manžela tak, že mu nalila na hlavu konvici s vařící vodou a nechala ho tři dny na vozíku, až zemřel na popáleniny a infekci – Joeovi se zastavilo srdce pokaždé, co tuhle ženskou viděl s šálkem kávy, a i ten jí povolili až po deseti letech pobytu na klinice. Zažil pacienta, který rozčtvrtil, uvařil a snědl sousedova poníka, protože „na něj divně koukal“. A zažil i pacienta s AIDS, jenž na místním pískovišti strkal vlastní použité jehly hrotem nahoru do písku. A tak dál a tak dál.

V jisté fázi dospěl Joe k závěru, že nechce vědět, kvůli čemu daný pacient na klinice pobývá. Usoudil, že se o pacienty bude starat lépe, pokud se nedozví, čeho se před nástupem na kliniku dopustili. Technicky vzato by měl vědět všechno – personál musí být obeznámený s minulostí pacientů –, ale Joe si dokázal najít způsoby, jak se dozvědět jen nejnutnější minimum. Je to tak lepší: pacienti jsou pro něj jako cizí lidé v restauraci nebo ve vlaku – nemá vůči nim iluze ani předsudky. Některé má samozřejmě radši než jiné, ale vždycky se snaží poskytnout všem stejnou péči.

„Měli by tě nominovat na Nobelovu cenu míru,“ tvrdí Patience. „Za tohle a za to tvý objímání stromů.“

Joe se necítí jako laureát Nobelovy ceny. Ani trochu ne.

„Tak jo.“ Konečně si sundává nohy z gauče. Předklání se a chvíli jen tak sedí a tře si obličej. V místnosti panuje zvláštní, téměř rybí zápach – možná z něčeho, co tady jedli. „Tak jo,“ opakuje. „Půjdu na obchůzku.“

Nikdo na něj nereaguje. Žena na obrazovce evidentně prožívá prodlužovaný orgasmus. Ječí, piští, vylévá si vášně. A stále si masíruje ňadra. Ranař a sestra jsou jako u vytržení. Joe doufá, že se nikdy nenechá oklamat předstíraným orgasmem. Pravděpodobnost je podle jeho odhadu docela vysoká.

„Povídám, že jdu na obchůzku.“

Ani jeden z nich se nedokáže odtrhnout od obrazovky. „Hej!“ Joe je náhle podrážděný. „Hej. Koukejte se na mě.“

Oba se polekaně otáčejí. Ranař šmátrá po dálkovém ovladači, vypíná televizi a zvedá ruce. „Promiň, Joe. Omlouvám se.“

„Jasně. Hele, když už mi teď věnujete pozornost, můžu se zeptat, co tady tak odporně smrdí? Máte vysypané koše? A umyté nádobí? Nejste placení od toho, abyste tu proseděli celou noc.“

„To je od konvice. Vyhořely jí pojistky.“

„Konvice se spálila? No a co s tím uděláš? Budeš za ,á‘ dělat jakoby nic a dál koukat na porno? Nebo za ‚bé‘ dělat jakoby nic, doufat, že se to samo spraví, a dál koukat na porno? Anebo se to za ‚cé‘ pokusíš opravit?“

Ranař dlouze vzdychá a vstává. „Neboj, dál už to znám. Když se mi ji nepodaří opravit, pošlem na finanční žádost o novou. Dokonce vím, kterej to je formulář.“

„No výborně, tomu říkám výsledek. Bod pro tebe, chlapče.“ Joe odevzdaně vrtí hlavou, pokládá si ruce na kolena a bolestně vstává. „A já teď půjdu na tu obchůzku – představte si, že si vydělávám na živobytí prací.“

„Ježíši,“ mumlá Ranař, když Joe kráčí kolem něj. „Kdo ti zabod do zadku osinu?“

Joe si jeho poznámky nevšímá, šouravě vychází z místnosti a míří ke schodišti. Jeho nálada se postupně zhoršuje. Nechce tu být – je napjatý a nervózní, ale zároveň cítí únavu a má toho všeho po krk. Prochází kolem Zeldina pokoje a rychle do něj nakukuje. Všechno je přesně takové jako včera v noci, včetně malířského válečku u zdi. Nic nového pod sluncem. Tak to tu prostě chodí – všechno běží hlemýždím tempem.

Míří k pokoji Monstrmatky, odsunuje kryt kukátka a dívá se dovnitř. V pokoji je klid; Monstrmatka leží v posteli a spí. Závěsy jsou zatažené a na židli visí tmavý župan střižený jako kimono, v jehož bohatých záhybech se zachycuje tlumené světlo. Nedá se poznat, jestli je Monstrmatka dnes v noci svlečená z kůže, ale přinejmenším spí. Joe zakrývá kukátko a v tichosti se vrací chodbou.

Na oddělení Blatouch něco není, jak má být. Odněkud se ozývá tichý zvuk, snad vrzání postele, snad nepřirozený lidský dech. Joe prochází chodbou k pokoji číslo sedmnáct – je to pokoj Mosese Jacksona – a odklápí kryt v průzoru. Okamžitě je mu jasné, odkud se ten zvuk bere.

Moses sedí na posteli, kolébá se sem a tam a drží se za hlavu. Je úplně jiný než před útokem Maud – jeho někdejší arogance je tatam. Od incidentu, který lékaři označili za „autoenukleaci očního bulbu“, je nervózní a drží se v ústraní. Strašně se změnil. Dnes v noci má na sobě vestu a spodky a Joea si vůbec nevšiml, protože právě svádí nějakou vnitřní bitvu. Bije se do tváře, tiše pláče a stále se kolébá.

Joe otevírá dveře. „Mosesi. Mosesi, to jsem já.“

Moses se okamžitě přestává hýbat. Svěsí paže a znehybní.

„Mosesi? To jsem já, Joe. Je ti něco, kamaráde?“

Pacient mrká zdravým okem. „Joe?“

„Půjdu dovnitř.“

„Ano,“ mumlá Moses. „Pomoz mi, Joe.“

Joe zavírá dveře a vchází do pokoje. Na oddělení Blatouch je převládající barvou vcelku pochopitelně žlutá. Doráží na člověka i ve tmě – žluté závěsy se vzorem šedých kosočtverců, světle žluté linoleum s černými šmouhami na podlaze. Blatouch patří mezi terapeutická oddělení a je vyhrazený pacientům pokládaným za méně nebezpečné, takže na pokojích je i běžný nábytek. Joe vstupuje dovnitř a sedá si na samý okraj postele. Podle předpisů by si personál na postele sedat neměl – vytváří se tím prostor pro všemožná obvinění ze sexuálního obtěžování. Moses se však třese jako osika.

„Mosesi? Hej, hej, kamaráde, no tak. Co se děje?“

„Joe, Joe, Joe.“ Pacient se tahá za kudrnaté vlasy. „Pomozte mi, Joe.“

„Proto jsem tu. Ale teď zhluboka dýchej. Vzal sis léky, viď?“

„Ano.“

„V obvyklou dobu?“

„Ano, ano, ano.“

„Dobře. Takže v čem je problém?“

Moses vrtí hlavou. Sténá a tahá se za vlasy ještě silněji. Když konečně odpovídá, jeho hlas téměř není slyšet. „Bojím se, pane Joe. Moses se bojí.“

„Hej, hej.“ Joe mu jemně vyplétá prsty z vlasů a drží je v rukou. „Mosesi, starý brachu,“ říká a pečlivě přitom moduluje hlas, „už se můžeš uklidnit. Zkus ještě chvíli zhluboka dýchat. Takhle…“

Moses přitakává. Dlouze a rozechvěle se nadechuje a vypouští z plic všechen vzduch.

„Nenuťte mě říkat, čeho se bojím, pane Joe, ani vyslovovat to jméno. Řekli mi, že ho nemám vyslovovat, tak já ho nebudu ani šeptat a vy mi to určitě odpustíte – jste sice můj nejlepšía nejuctivější přítel, ale já si dám zatím pusu na zámek.“

Pokyvuje sám pro sebe hlavou, jako by se chtěl utvrdit, že použil přesně ta slova, která chtěl použít. Nic dalšího nedodá. Doktoři na Mosesovi dlouho pracovali, aby ho zase dali dohromady – zhotovili mu věrný oční implantát, ale když člověk ví, co se Mosesovi přihodilo, stále na něm pozná, že má zdeformovaný obličej. A co se vlastně Mosesovi té noci přihodilo? ptá se v duchu Joe. Vedení může veškeré zmínky o Maud vysvětlovat jako projev halucinací a bludných představ, jenže tehdy v noci se něco opravdu stalo. A ať to bylo cokoliv, mělo to takovou sílu, že to Mosese přinutilo vydloubnout si oko.

jabloň

Když už je Suki mrtvá tak dlouho, že vychladla, dává se Penny do pohybu. Venku už je všechno přichystané – Penny žije dvaačtyřicet let sama a zná se dost dobře na to, aby věděla, že to, k čemu se nyní chystá, musí mít připravené předem. A tak dnes ráno vyšla ven a vykopala jámu. Nachází se pod jabloní, kterou Suki jako štěně – nebyla tehdy o moc větší než morče – okusovala, vrčela na ni a skákala po ní. Byla to její oblíbená hračka.

Oblečená ve stejném svetru, sukni a ponožkách, které nosí už skoro dva dny, vynáší Penny mrtvou fenku do hlavního prostoru mlýna, jenž je posledních šestnáct let jejím domovem. Světla jsou zhasnutá, jen z velkého krbu uprostřed podlahy vychází slabá záře. I když je Suki zabalená do staré ožužlané deky, kterou měla ve zvyku vláčet po domě, neváží téměř nic – je lehká jako peříčko.

U dveří si Penny uvědomuje, že se bude muset přezout. Místo aby položila Suki na rohožku – je přesvědčená, že tohle by nevydržela –, opírá se ramenem o zárubeň, strká nohy do holínek a kroutivými pohyby chodidel si je snaží nazout. Musí to být legrační pohled: ženská středního věku s pestrými šátky na krku, s barevnými vlasy a s cinkajícími náramky stojí ve dveřích jako opilec a v náručí drží mrtvé zvíře. Ona sama se tomu musí pousmát. Suki by se určitě smála také. Ať je teď kdekoliv. V temných proudech absolutna.

Venku je hluboká, hluboká tma. A velmi chladno. Penny se u úst srážejí obláčky dechu. Zima se blíží. Vlastně už přišla. Navzdory kluzkému terénu sestupuje Penny do spodní části zahrady. Bylo by lepší být opilá, zhulená nebo zdrogovaná, jenže k tomu nebyla příležitost. Bylo by lepší být umytá a převlečená – u tak významného aktu by si Penny raději připadala čistší a krásnější –, jenže už jí není dvacet a tohle stejně nikdo jiný neuvidí.

Sklání se a spouští Suki do díry. Ta je vystlaná sušenými květinami, ovocem a přikrývkami. Nechybí ani Sukin tenisák nasáklý psími slinami a obalený psími chlupy. Když se Sukino tělíčko dotkne dna, ozve se zvláštní povzdechnutí, jako by to pro fenu byla úleva. Penny vytahuje ruce zpod deky, odstupuje od díry, zavírá oči a spojí dlaně u pasu. Sklopí hlavu a snaží se chovat pietně. Chce popřát Suki mnoho štěstí a přemýšlet chvíli o tom, kam se teď psí duše ubere, jenže to nedokáže, a tak nakonec popadá lopatu a zahazuje díru promrzlou hlínou. Rychle, než si to rozmyslí.

výpadky proudu

Joea něco trápí, jenže to nedokáže konkrétně definovat. Místo aby dokončil obchůzku oddělení, vyráží za Ranařem. Musí projít stanicí sester, administrativní blok, všechny toalety a všechny kuchyňky, než ho konečně zastihuje v kontrolní místnosti dozorců – obrovské futuristické prosklené kukani, která se nachází v přijímací části kliniky. Ranař sedí na otočné židli a před sebou má řadu monitorů. Nohy má na stole, ruce založené na hrudi a hlavu skloněnou, jako by spal nebo právě usínal.

„Úžasné.“ Joe stojí ve dveřích a rovněž si zakládá ruce na hrudi. „Jsi tam, kde máš být. Tohle je poslední místo, na kterém bych tě hledal.“

Ranař lehce zvedá hlavu. Mračí se.

„Joe? Tváříš se jako cvok – jako jeden z těch lidí, který se zavíraj do blázince. Měl by sis s tím někam zajít, není to pěknej pohled.“

Joe si protírá oči. Vchází do pokoje, sedá si na židli a přejíždí rukama po měkkém semiši opěrky. Tahle místnost se mu vždycky líbila – je útulná, a přitom ne stísněná. Je v ní teplo a zároveň i výhled ven: člověk vidí měsíc nebo slunce, vidí město a stromy, auta a mraky. Jako by stál na lodním můstku. Nebo v kosmické lodi Enterprise. Skleněný štít dělící místnost od okolního světa je neprůstřelný. Tahle operační místnost stála spoustu peněz. Peněz, tahání za nitky a vlivu. Na podobné věci správní rada peníze najde, ale nedokáže zabránit tomu, aby si lidé jako Moses vydloubávali oči ve frontě na snídani.

„Co myslíš?“ ptá se Joe. „Myslíš, že ředitelka ví, jak jsme tu nešťastní? Hm? Žije v představě, že jsme tu spokojení, anebo ví, že jsme nešťastní? Jaký z ní máš pocit?“

Ranař zvedá bradu a povýšeně si Joea prohlíží. „Po pravdě?“

„Po pravdě.“

„Je sama příliš nešťastná, než aby ji zajímalo, co se děje s náma. Člověk je schopnej rozpoznat utrpení, jenom když sám netrpí. A nějaká starostlivost? To je luxus, jestli chceš slyšet pravdu.“

Joe pomalu přitakává. Ranař toho moc nenamluví – ale když něco řekne, dala by se jeho slova tesat do kamene.

„A dál? Kvůli čemu je nešťastná?“

„Ty to nevíš?“

„Měl bych to vědět?“

Ranař se otáčí a hledí zpříma na Joea. Je překvapený. „Ty to fakt nevíš?“

Joe na něj zmateně civí. „Co? Co mám vědět?“

„O Jonathanovi?“

„Jonathanovi? O jakém Jonathanovi?“ Joe hledá v paměti muže, jemuž by toto jméno přiřadil. Nějaký pacient? Ne, žádní Jonathanové na klinice nejsou. Jediný, kdo ho napadá, je Jonathan Keay – pracovní terapeut, který z kliniky před měsícem odešel. „Myslíš Jonathana Keaye?“

„Jasně že myslím Jonathana Keaye.“

„Toho pracovního terapeuta, co nedávno odešel? A co je s ním?“

Ranař věnuje Joeovi pobavený poloúsměv a strojeně se chechtá. Cha-cha-cha. „Ne, vážně, Joe. Na člověka, kterej by měl vědět, kde se co šustne, jsi občas slepej.“

„No tak mi to řekni, prokristapána.“

„Melanie a Keay? Ty sis toho nevšim?“

„To myslíš vážně?“

„Nech toho, člověče. Nech toho.“

Joe upírá zrak na hladké opěradlo židle a přejíždí po něm rukama tam a zpátky. Melanie a Jonathan Keay? Vážně? Až do této chvíle si myslel, že je to on, kdo zná všechna tajemství. Že on nosí na bedrech poznání o tomto světě. Jenže je to zřejmě jinak. Zřejmě je poslední, kdo se to dozvěděl. Takže pracovní terapeut měl techtle mechtle s členkou nejvyššího vedení? Jestli je to pravda, tak je to pěkně skandální – je to porušení jednoho z největších tabu, něco jako incest nebo sex lékaře s pacientem. Montekové a Kapuleti. Melanie to řekla sama – že správní rada není nakloněna intimním vztahům na pracovišti.

A mimochodem: ona a Keay? Jonathan je člověk, který Joea nikdy ničím neupoutal. Docela obyčejný chlap – věk těsně před čtyřicítkou, spousta zkušeností. Pokud si Joe dobře vzpomíná, pracovali Keay a Melanie už před nástupem do Beechway společně na jedné klinice v severní Anglii. Oba začali od píky a postupně se vypracovali. Nikdo přesně neví, proč Keay minulý měsíc odešel. Proslýchá se, že ze zdravotních důvodů. Jenže to proběhlo strašně rychle a on se ani nerozloučil – jeden den tam prostě byl a druhý den už ne. Joe si matně vzpomíná, že jim o něco později přišel lístek od jeho matky, psaný velmi formálním rukopisem: Děkuji Vám, že jste byli mému synovi tak velkorysými kolegy – bude se mu po Vás všech stýskat. Čišelo z toho cosi pohřebního.

Joe se nad tím nikdy nijak zvlášť nezamýšlel, ale předpokládal, že Keay vedl nějaký tajný soukromý život, o kterém nechtěl mluvit. V té době tomu Joe nevěnoval pozornost, ale nyní si v duchu přehrává každé slovo, které ten člověk vyřkl, a zasazuje je do kontextu možnosti, že Keayovým tajemstvím byl vztah s Melanií. Možná s tím nějak souvisela i ta její drobná ulítlá epizoda s vodkou. Vše, o čem si Joe myslel, že o Melanii ví, se najednou bortí a začíná se měnit. Joeův názor na Jonathana Keaye – a žárlivost na něj – se výrazně zhoršuje.

Ze zběsilých myšlenek ho vytrhává až pohled na jeden z monitorů. Přemýšlí, proč sem dolů vlastně přišel – rozhodně ne spekulovat o milostném životě ostatních členů personálu. Přišel proto, že mu něco vrtalo hlavou ohledně kamerového systému na klinice. Jenže co?

Na monitorech se nic neděje. Zachycují jen prázdné chodby bez života. Hřiště pro venkovní aktivity. Zúžené místo na chodbě „stonku“. A dokonce i zadní a horní pohled na kontrolní místnost dozorců – Joe s Ranařem sedí v záběru a temena se jim částečně ztrácejí pod spodním okrajem monitoru.

A pak to Joeovi dochází. Posouvá se o něco více dopředu a civí na záběry. Má pocit, že ví, co to je. Už ví, co mu vrtalo hlavou a proč mu výraz „blud“ vždy připadal strašlivě nepřesný. Setrvává na místě, hledí na monitory a myšlenky se mu točí v pomalých kruzích. Ten dnešní zápach na stanici sester – připomínal spálené ryby, ale ve skutečnosti to byla vyzkratovaná konvice. A pak ten zápach v Mosesově pokoji onoho osudného rána. I tehdy nastal v budově nějaký zkrat.

„Hej,“ říká pomalu. „Ty kamery… Archivujete záběry z bezpečnostních kamer, viď?“

Ranař mu věnuje sarkastický pohled. „Ne. Jsou tu jenom na parádu. A za dlouhejch temnejch nocí si na nich přehrávám porno. Samozřejmě že záznamy archivujem, brácho. Sice jenom na dva tejdny, ale archivujem.“

„Ovšem z té noci, kdy si ublížila Zelda – kdy si popsala paže –, žádný záznam nemáš, protože byl zrovna výpadek proudu.“

„Ehe,“ přitakává Ranař. „Řek jsem ti, že se tu děje něco divnýho – pořád vypadává proud a pokaždý z jinýho důvodu.“

„A v noc, kdy zemřela Zelda?“

„Jo. V tu noc to bylo stejný. A taky…“ Ranař přestává mluvit. S bouchnutím sundává nohy ze stolu a otáčí se na židli čelem k Joeovi. „Hele, dyť ty máš pravdu. Při každým incidentu byl vypadlej proud.“

tajemství létání

Fartlek znamená ve švédštině „hra s rychlostí“. Je to tréninková metoda, která má zatěžovat aerobní i anaerobní systémy, stimulovat srdce a bránit mu upadnout do stálého rytmu. Tuto metodu lze ušít na míru každému jednotlivci, a je proto ideální pro každého, kdo chce nabrat kondici po dlouhém období nečinnosti.

Fotbalové hřiště za severním operačním centrem policie z hrabství Avon a Somerset má vlastní „minifartlekový svah“, jakýsi uměle vybudovaný pahorek se třemi polyuretanovými dráhami vedoucími klikatě do kopce a za něj. V sedm hodin ráno, když nad město stoupá slunce, vybíhá třicetiletá seržantka „Blecha“ Marleyová do svahu. Míjí základny tří větrných turbín postavených na hřebeni a přehoupává se na druhou stranu. Udržuje rychlé tempo, na úpatí protějšího svahu se hbitě otáčí a znovu se žene nahoru. Černé tričko z dutých vláken a s nápisem „POLICIE“ vzadu na deltových svalech má celé propocené. Kouří se z něj. Při fartleku musí běžec překonat hromadění kyseliny mléčné, které se projevuje bolestí v dlouhých svalech a nevolností. Musí prostě chtít.

A Blecha chce. Chce se dostat zpátky do formy. Je seržantkou Vodní pátrací jednotky – policejního potápěčského týmu. Je ženou v mužském světě, a tak ze všeho nejvíc potřebuje mít tělo ve formě. Před více než deseti měsíci utrpěla zranění při výbuchu v tunelu – poranila si svaly na stehně a praskl jí bubínek. Získat zpět ztracenou kondici je běh na dlouhou trať. Blecha už je však téměř v cíli – neúnavně na sobě pracovala. Docela jednoduše řečeno je jiným člověkem, než byla loni. Dokáže se ovládat a věci má v hlavě pěkně srovnané. Musela je roztřídit do imaginárních krabiček a zavřít je víkem. V tomhle spočívá tajemství létání – člověk se nikdy nesmí podívat dolů ani se ohlédnout přes rameno.

Blecha opouští svah a vybíhá na hřiště, kde bude absolvovat fázi volného běhu. Povrch pod jejíma nohama je suchý a chladný. Travnaté hřiště je neosvětlené – jediné světlo sem dopadá z hřiště s umělým trávníkem, kde má ranní trénink fotbalový tým mládeže. Kompresní bandáž, kterou nosila několik měsíců na stehně, je pryč a čerstvý vzduch ráně evidentně prospívá. Zato do prasklého bubínku se jí dostal zánět a léčba si vyžádala delší čas, než čekala – chodila sice do práce, ale osm měsíců měla omezený režim a s potápěním bude pravděpodobně moci začít až za tři týdny, jakmile ji zkontrolují specialisté na barotraumata v Plymouthu a formálně jí povolí návrat k plné zátěži. Její tělo se však cítí připravené a poprvé po strašlivě dlouhé době má Blecha také pocit, že je hezká. Přibrala na váze a má zdravou barvu ve tvářích.

Když přechází do závěrečné minuty rychlého běhu, uvědomuje si, že ji někdo pozoruje. Nějaký muž sedí na lavičce ve stromořadí vedoucímu k parkovišti, pod ohnivým baldachýnem podzimních korun stromů.

Blecha absolvuje celý pětisetmetrový okruh a vrhá na muže kradmé pohledy. Muž sedí ve vrstvě spadaného listí, na sobě má tmavě modrou gabardénovou bundu se zvednutým límcem a opírá se lokty o kolena. Jeho tvář je tvrdá a odhodlaná – má široký krk, pronikavé modré oči a husté tmavé vlasy ostříhané velmi nakrátko. Kdyby teď vstal, jeho pohyb by byl velmi klidný – byl by to pohyb, jehož si lidé a zejména ženy všímají. Blecha to ví, protože ví, kdo tam sedí. Detektiv-inspektor Jack Caffery.

Neviděla se s ním a nemluvila s ním téměř rok – a ani teď nedává ničím najevo, že o jeho přítomnosti ví. Místo toho si dává šedesátimetrový sprint po východním okraji hřiště a zvolňuje až ve chvíli, kdy musí proběhnout zatáčkou. Caffery ji může nerušeně sledovat, ale Bleše to nevadí. Trvalo to věčnost, avšak teď už se jí její tělo opět líbí a nemá nic proti tomu, aby se na ně podívali i další lidé. Má být nač hrdá.

Když obíhá horní cíp hřiště, vysílačka v černém pouzdře na bicepsu vydává povědomý cvrlikavý zvuk. Je to charakteristický tón oznamující přenos „point-to-point“ – někdo chce mluvit přímo s ní. Blecha zpomaluje do rychlé chůze a vytahuje vysílačku z pouzdra. Možná je to Cafferyho způsob, jak s ní navázat kontakt. Když však vidí na displeji identifikaci volajícího, zjišťuje, že to není Jack Caffery, nýbrž Wellard, její zastupující seržant.

Předklání se, pokládá si jednu ruku na stehno a oddechuje. A pak, když už se jí dech téměř vrací do normálu, se narovnává a přikládá si vysílačku před ústa.

„Ahoj, Wellarde, co se děje?“

„Zkoušel jsem ti volat na mobil. Jsi mimo signál.“

„Aha. Jsem zrovna na dráze u fotbalového hřiště. To asi ty turbíny.“

„A nemůžeš už přijet? Máme novou práci.“

„Práci?“ Blecha zatíná prsty do břišního svalstva, kde cítí bolest. „Potápění?“

„Ne, pátračku. Pro JVZT.“

JVZT – jednotka Jacka Cafferyho. Blecha odolává nutkání ohlédnout se přes rameno k místu, kde Caffery sedí. „A co chtějí?“

Wellard si povzdechne. „Hledání pohřešované osoby. Zřejmě to vzešlo od přezkumného týmu, protože tuhle pátračku už jsme jednou dělali. Misty Kitsonová.“

„Misty Kitsonová.“

„Jak říkám.“

Blecha pouští tlačítko. Zhluboka se nadechuje a vydechuje. Její srdeční frekvence, která by měla při nečinnosti zpomalovat, při vyslovení toho jména opět zrychlila. „Misty Kitsonová.“

„Šéfová? Jsi tam?“

Blecha kašle. Mačká tlačítko. „Jo, jo – jsem tady.“

„Takže jak říkám, je to ten případ Kitsonová. Chtějí, abychom ještě jednou prohledali okolí té kliniky. Ale s rozšířeným okruhem pátrání.“

„Jasně, rozumím.“

„Můžeš už teda přijet do práce? A začít řešit složení týmu?“

„Už tam jedu.“

Blecha zasouvá vysílačku zpátky do pouzdra a minutku jen tak stojí s bušícím srdcem. Misty Kitsonová. Bude se pátrat po Misty Kitsonové. Jediným člověkem z JVZT, který může takový požadavek vydat, je hlavní vyšetřovatel případu. Detektiv-inspektor Jack Caffery.

Blecha se pomalu otáčí ke stinnému stromořadí, kde Caffery sedí.

Zjišťuje však, že lavička je prázdná. Caffery – pokud to byl on – už na ní není.

Mulder a Scullyová

Joe překvapil sám sebe, když si dopřál ještě dvě hodiny spánku. Noční služba odchází domů, ale on zůstal ve své kanceláři, pije kávu smrtící síly a snaží se probrat. Když v sedm hodin ráno přijíždí na kliniku Melanie, je už zcela bdělý a má dobité baterky. Stojí u okna a dívá se, jak ředitelka přechází přes parkoviště. Ve světle pouličních lamp se rýsují stříbřité provazce hustého deště. Melanie má na sobě béžový nepromokavý kabát a červené holínky, na hlavě si drží noviny a spěchá k recepci. Jakmile je uvnitř, odstupuje Joe od okna. Vaří si další kávu a snaží se ukrátit čas administrativní prací – dá jí zhruba dvacet minut, aby se trochu aklimatizovala.

Za deset minut půl osmé se zvedá, narovnává si připínací kravatu a energicky vyráží na chodbu. Dochází k její kanceláři a klepe na dveře.

„Ano?“

„Tady Joe.“

Chvíle ticha. Zevnitř se ozývá slabý šramot. A po něm: „Pojďte dál.“

Joe otevírá dveře. Melanie sedí za stolem s hromadou lejster a na očích má brýle. Svlékla si kabát a vyzula si holínky a nyní má na sobě halenku s volně visícími manžetami zdobenými krajkou, takže vypadá jako dáma ze dvora Ludvíka čtrnáctého. Halenku s výraznými manžetami pochopitelně zvolila kvůli ovázané ruce. Není nutné dávat lidem podnět k drbům.

„Joe?“ Její úsměv je laskavý, ale zdrženlivý. „Děkuju za ten včerejšek. Byl jste úžasný. Pracoval jste celou noc?“

„Můžu dál?“

„Samozřejmě.“ Ředitelka ukazuje na židli před svým stolem. „Prosím.“

Joe vchází dovnitř a sedá si – znovu si připadá jako žáček v ředitelně. Ona spala s pracovním terapeutem, kamaráde. Na to nezapomeň. Umazala se s obyčejným smrtelníkem. Není tak profesionální, jak vypadá…

„Přišlo mi pár výsledků z těch posudkových komisí minulý týden,“ říká Melanie vesele. „Mám dobrou zprávu – od zítřka budeme mít volné lůžko na předpropouštěcím.“

„Vážně?“

„Isaac Handel. Mysleli jsme si, že ho pustí, a oni mu to opravdu přiklepli. Takže můžeme začít přemýšlet o tom, koho přeložíme z akutního a odkud si vezmeme dalšího pacienta, takže…“ Ředitelka přestává mluvit a naklání hlavu na stranu. „Joe? Vy jste sem nepřišel kvůli tomu?“

„Ne.“ Joe si odkašlává. Cítí se nesvůj. „Ne, totiž, já… Chtěl jsem s vámi mluvit o…, o tom, co jsme včera nakousli. O těch bludech, které se šíří mezi pacienty. O tom slovu na velké ‚em‘.“

Melanie si dlouze povzdechuje. „Ach tak. Dobře.“

„My – tím myslím celou kliniku – v té věci pořád volíme střední cestu. Dospěli jsme k určitému závěru a teď se ho držíme. A vzhledem k charakteru našich pacientů se závěry dělají snadno: masové halucinace, hysterie a tak dále.“

„Existují snad jiné možné závěry?“

„Ano. Existují.“

Melanie pokládá papír, který celou dobu držela v ruce, a upřeně se na Joea dívá. Tváře jí náhle planou. Její oči vypadají za brýlemi větší. „Joe,“ oslovuje podřízeného klidně. „Nebo mám spíš říct Muldere? Vy jste přešel na temnou stranu? Odhodil jste své skeptické založení? Začal jste věřit v Maud?“

„Ne. Právě naopak: ten ošklivý skeptik ve mně právě vypil karton Red Bullů a ukradl ferrari. Jsem Scullyová, Scullyová do morku kostí. Jsem víc Scullyová než Scullyová. Její roli mohli napsat podle mě.“

Melanie si sundává brýle a opatrně je odkládá stranou. Sepíná ruce, předklání se a hledí na Joea jako soudkyně. Obočí má zvednuté a čeká na vysvětlení.

„Ty výpadky proudu,“ pokračuje Joe. „Pokaždé když se objeví Maud, nejde na klinice proud. Nešel v noci, kdy si Zelda ublížila, a nešel ani v noci, kdy zemřela.“

„Já vím. Někdy bych chtěla mít stroj času a vrátit se do osmdesátých let, kdy se to tu přestavovalo. S pár lidmi bych si moc ráda popovídala. A s elektrikáři na prvním místě.“

„A výpadek podle mě nastal i v době, kdy psal Moses na zdi ty věci. Vzpomínám si, jak říkal, že cítí spálenou rybu.“

„Z kuchyně? Tak na to si nepamatuju.“

„Já si zprvu taky myslel, že je to z kuchyně – ale zažila jste někdy spálenou pojistku?“

„Ano, smrdí to jako…“ Melanie se mračí. „Jako připálená ryba.“

„A někteří dozorci mají dojem, že proud nešel ani ve chvíli, kdy měl Moses tu příhodu. Vy si to nevybavujete?“

„Kéž by. V posledních dnech ani nevím, jak se jmenuju – natož abych si pamatovala takové detaily.“

„Kdo vede o těchhle věcech záznamy?“

„Možná údržba – jenže počkejte, jejich záznamy se každý rok skartují.“ Krčí rameny. „Bůh ví. Co se zeptat Mosese?“

„Zkoušela jste se Mosese zeptat na cokoliv, co se toho dne stalo? Jako byste ho zavřela na Guantánamo a mučila ho topením.“

Melanie znovu krčí rameny a sahá po brýlích, jako by o téma ztrácela zájem. Joe se posouvá blíž a pokračuje: „Výpadek proudu mimo jiné znamená, že nefungují bezpečnostní kamery – záložní generátor je nenapájí, ověřil jsem si to na centrální ostraze. Bludy, halucinace a fantazie? Maud? To je Mulderův svět – funguje nezávisle na strohé realitě. Ale krutost a výpadky proudu? To už je Scullyová. Moje sféra působnosti.“

Melanie znovu odkládá brýle, předklání se a upírá na Joea své až nepřirozeně modré oči. „Joe,“ oslovuje ho klidně, „já absolutně netuším, o čem teď mluvíte.“

„Nejsou záznamy z bezpečnostních kamer – nejsou důkazy.“

„Pořád to nechápu.“

„Ksakru, Melanie, omlouvám se za neomalenost, ale přemýšlejte o tom. Moses byl protiva – stejně jako Zelda a stejně jako Pauline. Štvali lidi. Takže mě napadlo: co když ty bludy vůbec nejsou bludy? Co když se to odehrálo přesně tak, jak tvrdili? Nepokusil se je umlčet přímo někdo z kliniky? Nějaký člověk z masa a kostí? Třeba jiný pacient nebo i člen personálu?“ Joe dělá odmlku, aby nechal na Melanii zapůsobit svá slova a jejich důsledky. „Jen si to představte: Moses, Zelda, Pauline… Kdo by se těchhle tří nechtěl zbavit?“

„Ne, Joe – tohle je s prominutím strašný blábol. Vždyť by nám o tom řekli.“

„Jenže byla tma. Jak mohli vidět, kdo do jejich pokoje vstoupil? A co když je někdo předtím nadopoval prášky? Už takhle jimi byli všichni pořádně nacpaní – co když jim dal někdo větší dávku sedativ než obvykle? Nepřemýšlela jste o tom nevysvětlitelném Zeldině infarktu? Jaká byla kromě obezity jeho prvotní příčina? Patolog se určitě nezaměřil na stopy po drcení srdce, protože koho by něco takového napadlo?“

„Drcení srdce?“

„Ano – od toho, jak na Zeldě někdo seděl. A tím nemyslím, že na ní seděl duch, nýbrž člověk. Opravdový člověk.“

„Tohle by přece zkontrolovali, ne? Vždyť je to první věc, na kterou se zaměřují: na stopy poranění způsobených omezením pohybu.“

„Možná. Ale taky mohl být ten infarkt vyvolaný stresem. Stresem z toho, jak ji někdo mučil. Ověřoval někdo, jestli ty nápisy na Zeldiných pažích byly opravdu její? A ty nápisy na Mosesových zdech a na Paulineiných nohou? Všichni jsme předpokládali, že si to udělali sami, ale ověřoval to někdo? Já rozhodně ne. Nebuď mezi těmi, kdo páchají činy ohavné. Každý, kdo hledí na ženu chtivě, již s ní zcizoložil ve svém srdci. Vystříhej se zahálky a nestřídmosti. Moses možná zcizoložil stokrát, ale znal vůbec tenhle výraz? A kde se Zelda naučila slova jako ‚nestřídmost‘? Ta jsou přece složitá i pro nás.“

„Přehnané uspokojování potřeb. Takhle bych to definovala.“

Joe zvedá obočí. „No výborně.“

„Viděla jsem to někde napsané. Snad na nějakém obrázku. Vzpomínám si, že jsem si to kdysi taky musela vyhledat. Znamená to přehnané uspokojování potřeb.“

„Což na Zeldu dobře sedí.“

Melanie si opět nasazuje brýle a mračí se nad obroučkami na Joea. „Připomeňte mi, Joe – jak zněla Zeldina diagnostická klasifikace? Už si na to nevzpomínám.“

„Trpěla… schizofrenií spojenou s mentální retardací. Taky myslím hraniční poruchou osobnosti a…“

„Takže v podstatě byla silně ovlivnitelná. Měla sluchové a vizuální halucinace?“

„Žádám vás jen, abyste si zachovala otevřenou mysl, nic víc.“

„Já mám otevřenou mysl, Joe. V téhle práci ji už ani otevřenější mít nemůžu. A můžu vám zaručit jedno: že se to nestalo. Je to vyloučené. To už spíš uvěřím verzi, že na kliniku dochází mrtvá zakrslá sestra a sedá lidem na hrudník, než abych přistoupila na to, co naznačujete vy.“

„Myslím, že bychom to měli prověřit. A třeba i promluvit s policií.“

„Policie tu byla celý týden. Jsou z toho otrávení stejně jako my a nebudou chtít, abychom se v téhle věci znovu vrtali.“

„Já myslel jinou policejní složku. Některý ze specializovaných týmů. Vzpomínáte na ty detektivy, se kterými jsme se onehdy setkali na Fóru trestní spravedlnosti? Na ty ze závažných trestných činů? S jedním z nich jste mluvila – mohla byste mu zavolat a diskrétně se mu svěřit.“

„Joe, chápu vaše znepokojení, ale tahat do toho zase policii? Zvlášť když nevíme, co se přesně stalo? Momentálně všechno nasvědčuje tomu, že ten problém pomalu vyšumí, a já osobně budu strašně ráda, když se to stane a klinika se zase pomalu vrátí do normálu. Odpusťte, ale já se nějak neumím smířit s představou, že by se sem policie vrátila. Zvlášť po všech věcech, které se tu dějí.“

Joe vzdychá. Opírá se o opěradlo a masíruje si spánky. Možná má Melanie pravdu – možná je jen vyčerpaný a podléhá své přebujelé fantazii. V posledních sedmi dnech strávil na klinice příliš mnoho času – služby má vybrané až do příštího měsíce. Musí si vzít volno.

„Omlouvám se,“ říká. „Pardon. Máte pravdu.“ Dělá odmlku a dívá se na její ruku. „A co vy? Co ruka?“

Melanie se na ni dívá. „Je v pořádku. Ale vy mě teď zřejmě pokládáte za alkoholičku.“

„Ne. Jak už jsem řekl, prostě si myslím, že toho máte strašně moc. A ten Jonathanův odchod, ten taky musel být těžký.“

Slova jsou venku dřív, než Joeovi dochází, co řekl. Vzít zpět už se nedají. Melanie zvedá hlavu a do tváře se jí vkrádá náznak emocí, který u ní poprvé viděl včera večer v autě. Jako když do vody dopadne kamínek. „Prosím? Co jste říkal?“

„Ano, já… Ehm, nic. Nic.“ Joe se začíná zvedat. „Už musím jít. Zapomeňte, že jsem to řekl.“

„Ne. Počkejte. Slyšela jsem vás správně?“

Nyní rudne pro změnu Joe. Zastavuje se v polovině pohybu, napůl stojí a napůl sedí a neví, kterým směrem pokračovat. „Ano. Chtěl jsem se jen přesvědčit, že jste v pořádku. Nic víc.“

„Takže to vědí všichni?“

„Úplně všichni snad ne.“

„Ježíši.“ Melanie si pokládá zraněnou ruku na stůl a vrtí hlavou. „Ježíši, ježíši, ježíši. To je teda průšvih.“

velká přírodní síla

Poprvé po mnoha letech se Penny nebudí s prvním paprskem rozbřesku a nepouští se do práce. Místo toho vyspává v ložnici v horním patře mlýna. Když se probouzí, venku už je světlo a po obloze se lenivě posouvají ledová šedá mračna. Suki směla spát na posteli – když se Penny uprostřed noci probudila, natáhla ruku a ucítila její příjemné teplo. A odměnou za toto gesto jí bylo šťastné olíznutí ruky. Dnes je polštář prázdný a chladný.

Penny leží a dívá se na něj. Suki je pryč. Splynula s velkou přírodní silou. Teď bude ona živit a napájet všechno, co roste. Její duch se vznese do vzduchu a bude se pohybovat jako kouř – najde si cestu do každého stromu, do každého listu trávy, do každého ptáka a každé houby. Penny je vděčná za přírodu, za velkorysost a poklidnou nezaujatost jejího koloběhu, za to, jak se neustále obnovuje bez ohledu na lidstvo a na všechny pitomosti, o něž se lidé neustále pokoušejí. Kdykoliv si Penny vypůjčí od stromů ovoce, zpívá jim. A uprostřed zimy se k nim vrací a přináší jim trošku toho, co z ovoce vyrobila – džemu, sirupu, zavařeniny nebo trnkového ginu. V těchto končinách to kdysi u jabloní dělali všichni – přišli v lednu a pomazali je mladým jablečným vínem z loňské úrody. Některé skupiny to dělají dodnes, ale Penny se nikdy k žádné nepřidala. Říkají tomu „připíjení na úrodu“ – je to jakési požehnání stromu jeho vlastním produktem –, avšak pro Penny je to obyčejné poděkování.

Děkovat stromům? „Půjčovat“ si od nich ovoce? Zpívat jim? Není divu, že nemáš přítele, říká si Penny v duchu. Seš přestárlá hippísačka, která se minula s dobou. Na zahradě máš zvonečky a v oknech pěstuješ krystaly. Krystaly, proboha. Jednoho dne se přestaneš mýt a necháš si přerůst vlasy, ve kterých bude hnízdit drobná havěť.

Dívá se na telefon na nočním stolku a přemýšlí, jestli je na světě někdo, komu by mohla zavolat a svěřit se mu se Sukinou smrtí. Ve vedlejší vesnici bydlí její bratr, ale s tím se několik let neviděla a pochybuje, že by mu na tom záleželo. A koho to vůbec zajímá? Tu paní z prodejny na rohu? Sousedy? Nejspíš ne.

Penny zvedá z postele vlastnoručně vyrobený přehoz a přikládá si ho k obličeji. Z přehozu se stále line slabý psí zápach. Penny ho vdechuje a hladí si látkou tvář. Před pěti lety tenhle přehoz sama ušila – seděla tehdy u krbu jako babička a Suki jí ležela u nohou. Použila na něj látku ze svršků, které už nenosila, ze starých polštářů, a dokonce i z kuchyňské utěrky. Oblíbila si ho, přestože je ošoupaný a roztřepený – v podstatě se rozpadá.

„Ach, milá dečko,“ mumlá Penny a smutně se přitom usmívá, „potřebuješ péči. Trochu vyspravit. A odpočinout si. Stejně jako já.“

spodky a vysoké boty

Ranař měl tedy pravdu – Melanie Arrowová a Jonathan Keay spolu opravdu něco měli. Joe chvíli stojí v místnosti personálu a hledí na Keayovu fotografii připíchnutou na tabuli a napůl zahrabanou pod různými novějšími vzkazy, pohlednicemi a letáčky. Keay na snímku pózuje s kolegy na nějakém dávno zapomenutém vánočním večírku v nějaké dávno zapomenuté hospodě. Má kostkovanou košili s vyhrnutými rukávy a papírový klobouček na hlavě. Joe si prohlíží jeho oči a hledá v nich nějaký náznak, nějaký důkaz o tom, co se v tu chvíli dělo mezi ním a Melanií. Nic však nenachází.

Není si ani trochu jistý, proč dnes vlastně za ředitelkou zašel. Opravdu mu tolik záleží na tom, jak to bylo s Pauline, Mosesem a Zeldou? Chtěl Melanii ukázat, že mu není jedno, co se na klinice děje? Anebo se chtěl hlavně dozvědět pravdu o Melanii a Jonathanu Keayovi?

Tyto otázky si klade i při odchodu z kliniky a stále přitom myslí na Melanii. Kdyby popustil těmto myšlenkám uzdu, rozběhly by se do nevhodných směrů a on je dost starý na to, aby věděl, že si to nemůže dovolit. Namlouvá si tedy, že je to jen projev ryze profesionálního zájmu o duševní rozpoložení kolegyně. Patience doma nebrblá, že přijel pozdě. Chová se přívětivě, a to zejména poté, co jí Joe předává džem Forager,s Fayre, který má ráda. Otevírá sklenici, čichá k ní a uznale mlaská.

„Vida, vida, vida. Ten, kdo vyrábí tyhle věci, používá dobrý ingredience. Smekám před ní.“

„Jak víš, že je to žena, a ne muž?“

„Prosím tě,“ pronáší Patience blahosklonně. „Nenuť mě říct něco sexistickýho.“

Snídaně je hotová. Ve dnech, kdy Patience nemá ze zahrádky nic, co by mohla uvařit, usmažit nebo upéct, nakupuje potraviny v Thornbury a dělá z nich věci, které ji naučila matka – napůl karibskou a napůl americkou jižanskou kuchyni. Někdy je to solená treska a plněné lívance, jindy lívancové sendviče s javorovým sirupem, přelité čtyřmi miniaturními naběračkami podmáslí. Dnes Patience připravila banánovou kaši, měkké vdolky s masovou omáčkou a klobásky. Nechybí ani její podomácku vyrobená libečková brandy. Dva nebo tři náprstky z keramické placatice a k tomu kouřící černá káva z konvice na sporáku. Joe může pít kafe po litrech – dokonce i před spaním.

Stewart si lehá na podlahu pod jeho nohy a Joe se pouští do jídla. Nakonec bere kousek vdolku a vytírá jím zbytek omáčky. Nikdy nevěděl, co si má o vdolcích myslet: je to moučník, anebo spíš chutné pečivo tak jako v tomto případě? Na Patience se však s touto otázkou neobrací, protože tetička si právě láme hlavu s tiketem. Je závislá na sázení, stejně jako byla máma – obě tvrdily, že to zdědily po své matce. Joe si vzpomíná, jak jako kluk trávil mnoho dlouhých odpolední před sázkařskými kancelářemi v Thornbury, zatímco máma s tetou bloumaly uvnitř, vyzbrojené peněženkami a novinami. Joe byl tehdy ještě moc malý, takže musel čekat před kanceláří, až obě ženy vyjdou ven, začnou si s ním porovnávat tikety a ptát se ho na názor. „Jsi náš talisman pro štěstí,“ smály se vždycky. Pro štěstí, pro štěstí.

„Moje dědictví je v tahu,“ říká Joe a honí klobásy po talíři. „Protože jsi ho celé vsadila na to, že ve Wincantonu vyhraje Rude Boy.“

Patience s třísknutím pokládá pánev. Joe si ji v této věci dobírá rád, protože se tetička vždycky nádherně rozčilí. „Jo, a co má jako bejt?“

„Já nevím – nemohla jsi tu sázku nějak rozprostřít? Aspoň by sis trochu kryla zadek.“

„Na zakrytí mýho zadku nestačí ani všechny prachy na světě,“ odsekává Patience s kamenným výrazem ve tváři.

„Přestaň být tak stereotypní, Patience. Chováš se jako nějaká postava z Jihu proti Severu. A taky tak mluvíš. Vždyť jsi napůl bílá.“

„No a? Proč bych měla přestávat? Dej lidem, co čekaj, a budeš mít mnohem jednodušší život.“

„To ano, jenže tím jen posiluješ negativní obraz o své rase.“

„O mý poloviční rase. A to, cos právě řek, to jsou akorát psychologický žvásty. Přitáh jsi to z práce.“

„To nejsou psychologické žvásty, nýbrž vědecké hodnocení zakotvené spíš ve společenských vědách než v psychologii,“ říká Joe vzletně. „A nepřinesl jsem si ho z práce. Podobnou poznámku můžeš slyšet na každém rohu.“

Když začne mluvit tímto způsobem, nedokáže mu teta Patience odpovědět, a tak dlouze strojeně zívne, otočí se a začne si kontrolovat textové zprávy. Takhle jí dnes chodí sázkařské tipy. Už to nejsou zakroužkované položky na zadních stránkách novin, jak si je Joe pamatuje z dětství, nýbrž textové zprávy bookmakerů, kteří mají v databázi její mobilní číslo a píšou jí.

Patience sice poskytuje Joeovi lásku a společnost, ale to si žádá svou daň. S penězi hospodaří stejně špatně jako máma. Joe je přesvědčený, že kdyby na ni neustále nedohlížel, dávno by prosázela dům i veškeré jeho vybavení. Ne že by za dům utržila velkou částku: je to stará usedlost skládající se ze tří malých budov slepených k sobě. Jsou zde tři schodiště, což Joeovi, mámě a Patience vyhovovalo. Dole se nacházely společné prostory a v prvním patře měl každý z nich vlastní ložnici a koupelnu. Mámina ložnice se nacházela uprostřed. Když je teď máma mrtvá, mohli by Joe a Patience používat tuto místnost jako sklad nebo něco podobného, ale ani jeden z nich to nechce navrhnout, a tak pokoj zůstává prázdný. Díra mezi nimi. Joe a Patience o ní nemluví, protože by museli mluvit o mámině smrti.

Ano, napadá Joea, když hází zbytek klobásy Stewartovi, pokud jde o způsob máminy smrti, některé věci pravděpodobně zůstanou navždy nevysloveny.

Zítra ráno má napsanou další službu, takže si musí upravit spánkový režim (už asi pomilionté). Ve dvě odpoledne se odebírá do postele s nadějí, že mu libečková brandy pomůže spát až někdy do čtyř ráno, jenže se mu na mysl pořád dere ta záležitost s Melanií, a ačkoliv kolem čtvrt na tři přece jen usíná a ačkoliv tentokrát spí opravdu hlubokým bezesným spánkem, o čtyři hodiny později už je zase vzhůru.

Chvíli jen tak leží a dívá se z okna na krajinu. Stýská se mu po mámě. Moc se mu po ní stýská. Krajina a jeho místo v ní mu však poskytují zvláštní útěchu. Jeho sousedy představuje místní fauna; když odhání srnce od tetiččiných růžových keřů, pozná každého z nich podle výšky, jizev a dalších charakteristických znaků. Život v ústraní se mu líbí. Líbí se mu, že jeho šaty mohou vonět kouřem z táboráku, aniž by lidi kolem ohrnovali nos. Bydlí na tak odlehlém místě, že když je opravdu unavený, nemusí se ani obtěžovat s oblékáním – klidně může chodit po zahradě ve spodkách a vysokých botách jako postava z nějakého kovbojského filmu.

Necítí se osamělý. Není si však jistý, jestli pouhý stav neosamělosti stačí. Možná to znamená, že truchlení za mámu vstoupilo do nové fáze – možná už je připravený začít se opět stýkat s lidmi. Neznamená to dokonce, že už je připravený být opravdovým dospělým člověkem a mít opravdový dospělácký vztah? V jarém věku třiačtyřiceti let? Byl by to velký, obrovský krok. Joe by k němu rozhodně nepřistupoval lehkovážně.

Dívá se na hodinky. Šest dvacet. Zívá, vstává, odchází na toaletu a pak se sprchuje. Během holení si všímá, že lžička na horní straně koupelnové skříňky visí ve vzduchu, jako by balancovala na hraně skříňky. Joe odkládá žiletku a sahá nahoru. Plastová oboustranná lžička trčí v této poloze pouze proto, že jeden konec vězí v lepkavém zbytku jakéhosi starého sirupu proti kašli. Joe musí coby koordinátor péče sepisovat každý týden zprávu o hygieně na odděleních. Taková absurdita.

Vytahuje sáček na odpadky, všechno do něj nahrnuje a hadrem stírá ze skříňky ztuhlý zelený sirup. Přidává do sáčku prázdná balení od paracetamolu z roku 2009 a krabičku s vatovými tyčinkami do uší, kterou měl už v době, kdy ve věku dvaceti let získal první zaměstnání. Jaká ženská by tohle snesla? napadá ho. Ne, vážně: který blázen by se nechal uvázat v téhle špeluňce? Zralá a rozumná ženská rozhodně ne.

Melanie Arrowová pravděpodobně bydlí v domě skandinávského typu – dokonale bílé zdi, vybavení ze dřeva a lněného plátna. Joe si představuje, jak u ní ve skříni visí dlouhé řady dokonale střižených halenek v pytlích z čistírny. A pokud má být upřímný, představuje si také její hedvábné kalhotky.

„Hele,“ kárá vlastní odraz v zrcadle. „Přestaň s tím. Jsi vedle. Úplně vedle.“

Jeho odraz na něj mrká. Joe dlouho odolává jeho pohledu a pak zakrývá zrcadlo rukou. K čertu s tím. Bude s tím muset něco udělat.

pravda o Misty Kitsonové

Pátrání po těle Misty Kitsonové trvá už osm hodin a potápěčský tým Blechy Marleyové, který je tu proto, že má v popisu práce asistovat při jakémkoliv pátrání, vodním i suchozemském, stále usilovně pracuje s využitím vědecky formulovaných postupů. Dostali přidělen stometrový úsek obklopující oblast, kterou už policie ohledala před rokem, kdy se Misty ztratila. Jejich pátrání je tedy rozšířením původního tříkilometrového okruhu kolem detoxikační kliniky – stroze vyhlížející budovy v palladiánském stylu, která stojí vysoko na kopci. Celé pátrání potrvá týden, a pokud je členům pátracího týmu známo, nebyl důvodem k jeho obnovení nález nových důkazů, nýbrž naléhavá potřeba JVZT ukázat novinářům, že se v případu stále něco dělá. Je polovina odpoledne, pátrací tým nenašel nic a světla ubývá. Nasedají tedy do bílé dodávky Mercedes Sprinter a v ponuré náladě se vracejí do práce. Někteří muži pak rovnou přesedají do svých aut a jedou domů, zatímco jiní se v kanceláři alespoň ohřejí – uvaří si čaj a vysprchují se –, aby vyhnali z kostí lezavou zimu.

Blecha odchází z budovy jako poslední. Stojí se zavřenýma očima ve sprše, nechává si dopadat na zátylek bodavé proudy vody a přemýšlí o dnešku. Před očima se jí odvíjí rychlý sestřih všech míst, která dnes prohledali. Hlavní záběr: objekt kliniky; střih: elektrická rozvodna; střih: silnice druhé třídy. Jack Caffery tam tiše stojí a pozoruje ji stejně, jako ji ráno pozoroval při běhu. Beze slova.

Blecha se jeho pronikavým pohledem nenechala vyvést z míry – s nesmírnou přičinlivostí prohledala všechna místa a počínala si přitom jako zkušená herečka. Pouze ona ví, že je to ztráta času. Mistyiny kosti nevězí někde v živém plotu. Nejsou roztroušené na poli ani pohřbené v mělkém hrobu kdesi v mlází u kliniky. Spočívají několik kilometrů od místa pátrání – na opačné straně okresu.

Blecha Marleyová to ví, protože to byla ona, kdo Mistyino tělo ukryl. Skoro před půldruhým rokem. Je to jedna z věcí, které se snaží držet zamčené v krabičce uvnitř své hlavy. Jedna z věcí, na něž se nemůže podívat, pokud nechce přijít o tajemství létání. Pokud se nechce zřítit a shořet.

Zastavuje sprchu, vychází ven a utírá se ručníkem. Kanceláře už jsou prázdné – je tu jen ona a dlouhá řada potápěčských obleků visících ve skladu jako duchové. Masky v šatně. Pytle na mrtvá těla v technické místnosti. Není tu nikdo, kdo by ji kontroloval nebo se jí vyptával, co dělá. Blecha otírá ručníkem ze zrcadla páru a dívá se na vlastní odraz. Ano, je ve tváři plnější a její kůže vypadá zdravěji, jenže když teď JVZT opětovně vyšetřuje Mistyino zmizení, objevilo se jí kolem očí mírné napětí.

Celý den se cítila trochu zoufale – myslela si, že se každou chvíli rozpláče. Je zvláštní, že si toho nikdo nevšiml. Ještě i teď musí napočítat do deseti, než nabude jistotu, že se nerozbrečí jako dítě. Používá deodorant, vytahuje z batohu sportovní oblečení a pomalu se obléká. Má spoustu vrstev, protože je venku chladno. Na dlouhé termospodky si natahuje nepromokavé kalhoty a obléká si velkou erární bundu Montane. Do kapsy si strká nitrilové a thinsulátové rukavice, zhasíná světla, ujišťuje se, že všechny počítače jsou vypnuté, a se sklopenou hlavou vyráží na parkoviště.

Dopravní špička pominula, ale stále jí trvá déle než hodinu, než projede přes severní cíp hrabství Somerset. Cestou těsně míjí svůj dům a také detoxikační kliniku – klíčová místa na obrovské pomyslné mapě toho, co se Misty Kitsonové před mnoha měsíci skutečně přihodilo. Zastavuje až na malé silnici třetí třídy asi půldruhého kilometru jihovýchodně od kliniky, na místě, kde se setkávají dvě rozlehlá pole, která se sem svažují od lesů kolem Farleigh Park Hall.

Zatímco dnes tým celý den prohledával okolí kliniky, ona po očku sledovala toto konkrétní místo a počítala, jak dlouho potrvá, než se okruh pátrání rozšíří i na tuto silnici. Ta se vine těsně za okrajem oblasti, kterou policie prohledávala loni, takže je jasné, že v tomto kole už přijde na řadu i ona. Nejspíš se tak stane pozítří pozdě odpoledne nebo popozítří.

Otevírá dveře a pokládá nohy na asfalt. Takhle hluboko na venkově panuje nádherné ticho – žijí tu srnci, jezevci i zajíci. Kdesi v korunách stromů na horním okraji svahu houká sova. Ani když se Blecha soustředí, neslyší žádný zvuk motoru – auto ani letadlo. Nic. Vytahuje z auta batoh, přehazuje si ho přes rameno a nohou zavírá dveře.

Silnice je úzká a málo frekventovaná – nalevo stojí pár zemědělských usedlostí, napravo se táhne les. Blecha to dobře ví. Po chvíli chůze se vysoko nad stromy před ní objevuje slabá záře světel z nedaleké vesnice. Není to tak dávno, co se ve vesnici stala vražda. Všichni ti američtí, čínští a japonští turisté, kteří sem přijedou a valí oči na malebné domky s doškovými střechami a na zelenou venkovskou idylu, nemají ani páru, co se tu opravdu děje. Netuší o skryté ošklivosti zdejšího života. O vraždění, znásilňování, bití manželek, o žárlivosti, o lidech sražených bezohlednými řidiči, kteří pak ujedou z místa nehody.

Ano, ujetí z místa nehody. Nad tím už se dnes nikdo ani nepozastaví.

Silnice prudce zatáčí doleva a pak pokračuje asi tři čtvrtě kilometru v přímém směru – povrch je rovinatý a nevýrazný, až se zhruba sto metrů před Blechou noří do noci. Nad mraky svítí měsíc v úplňku a sesílá dolů rozptýlenou záři, která postačuje k základní orientaci. Blecha kráčí, odměřuje kroky a v duchu je počítá. Po padesáti metrech se zastavuje, otáčí se čelem k polím a prohlíží si je, přestože je dokonale zná. Obrací se k vesnici a činí totéž. Ještě nedošla přesně na určené místo, a tak dělá několik dalších kroků a celý proces opakuje. Tentokrát už je správně. Jo. Tady se to stalo.

Pokládá batoh na zem a rozsvěcuje baterku. Skloní ji k zemi, aby osvětlovala vozovku. Toto místo se musí prohledat do posledního kousku. Všechno se musí odstranit dřív, než sem dorazí pátrací tým. Jeden přehmat a Blecha bude v obrovském průšvihu. Je odhodlaná nacpat si do batohu půlku živého plotu, pokud to bude nutné. Nesmí tu zůstat nic – absolutně nic –, co by mohlo dát toto místo do souvislosti s tím, co se Misty Kitsonové opravdu stalo.

Nasazuje si nitrilové rukavice a pouští se do práce. Pátrání se nijak neliší od všech, které kdy prováděla – Blecha prohledává konečky prstů půdu v pravidelném rastrovém schématu tak dlouho, až má jistotu, že nevynechala jediný čtvereční centimetr. Všechno, co najde – bez ohledu na to, co to je –, sbírá ze země a vkládá do batohu. Obal od sušenek, dvě plechovky od piva, kus toaletního papíru. Víčko staré zhruba padesát let a poškrábané cédéčko. S případem možná nesouvisí žádný z těchto předmětů – a možná všechny.

Jakmile si je stoprocentně jistá, že v okolí silnice zůstaly jen spadané listy a holé ostružiníky, sundává si z čela baterku a začíná prohlížet samotný asfaltový povrch vozovky. Stopy po pneumatikách jsou stále patrné, ale už jen velmi, velmi slabě. Blecha si musí dřepnout a položit na ně ruku, aby uvěřila, že stále existují. Před půldruhým rokem vypadaly jako hluboká jizva na vozovce, avšak osmnáct měsíců deště, slunce a anglického počasí gumové šmouhy téměř vymazalo.

Kdesi v dálce sílí zvuk motoru a po několika vteřinách se ze směru, kde parkuje, vynoří světla. Blecha vstává, hbitě ustupuje na okraj silnice a vypíná baterku. A jakmile se auto objeví za zatáčkou, tiskne se co nejvíc ke stromu. Strká si ruce do kapes, sklání hlavu a vystavuje světlům co nejméně reflexních povrchů.

Auto projíždí kolem ní. A téměř vzápětí zpomaluje. A pak, pouhých padesát metrů od ní, zastavuje úplně. Bleše se svírá srdce. Motor zhasíná a do náhlého ticha se ozývá zřetelné bouchnutí dveří. A kroky.

Následuje chroupání bot na štěrku. Ať už je to kdokoliv, je blízko, opravdu blízko. Blecha se pomalu a kradmo noří hlouběji do stínů. Ramena má křečovitě strnulá. Sklouzává po kmeni do sedu a přetahuje si přes obličej kapuci. Je jako pštros. S hlavou v písku. Setrvává v absolutní nehybnosti a poslouchá ty kroky. Je tu jen ona, dunivé bušení srdce v jejích uších a dvě nazelenalé tečky reflektorů, které se jí vypálily na sítnici. Není důvod, aby někdo v této opuštěné krajině zastavoval. Není pro to jediný důvod. Toto je neobydlené území.

Zvuk ustává a Blecha se odvažuje vrhnout pohled do strany. Necelý metr od ní stojí dvě nohy ve vycházkové obuvi. Pudová část jejího mozku je bleskurychle registruje a vyhodnocuje – jsou jí povědomé, ale Blecha nedokáže přijít na to, proč tady jsou a co to všechno znamená.

Zvedá oči. Před ní stojí detektiv-inspektor Jack Caffery. Na sobě má černou nepromokavou bundu a s rukama v kapsách se dívá na Blechu.

hlavní ulice

Joe musí čekat jen deset minut – během nichž si ovšem připadá jako šmírák nebo zastydlý puberťák před vchodem do dívčího internátu –, než se Melanie stejně jako včera večer objeví v prodejně alkoholu. Joe otálí venku a sleduje, jak ředitelka kliniky rozmlouvá s prodavačem. Pokyvuje hlavou a soustředí se na zadání správného pinu do terminálu.

O chvíli později vychází z prodejny na ulici. Dlouhé rukávy halenky jí vykukují z kabátu a s každým krokem se chvějí. Joea vidí až ve chvíli, kdy je necelé dva metry od něj.

„Ale ne,“ hlesne a zprudka se zastavuje. „Zase jste mě přistihl.“

„Je to jinak, než to vypadá – já vás nesledoval. Nakupuju tady pořád.“

Melanie se znaveně usmívá. „U mě je to taky jinak, než to vypadá.“ Otevírá nákupní tašku a ukazuje mu dvě krabice pomerančového džusu. „Mám je k vodce, kterou mám doma.“

Joe zvedá hlavu k tmavnoucí obloze, dívá se na své auto, rozhlíží se po ulici. Přál by si vědět, ze kterého úhlu vypadá nejvíc jako Elvis Presley, protože by se do něj okamžitě natočil. Místo toho říká:

„Podle mého názoru má vodka své limity. Ale nezabrousila jste někdy do divokého a nespoutaného světa pijáků jablečného vína?“

„Divokého a nespoutaného?“

„Ano. Jsme…, ehm, jsme objímači stromů. Většina z nás nosí plnovous a pletené svetry se vzorem. Já jsem výjimka potvrzující pravidlo.“ Joe ukazuje na starou hospodu o kousek dál, kterou si oblíbili místní znalci cidre. „Takže jestli jste ochotná podstoupit riziko, že vám taky naroste plnovous, je tamten lokál ideálním místem, kde začít.“

Melanie se otáčí a hledí přes rameno na hospůdku. Hledí na ni velmi dlouho. Joe začíná propadat beznaději – určitě teď hledá způsob, jak ho šetrně odmítnout. Když se však Melanie otočí, má ve tváři úsměv. Zvedne ruku a zakryje si oči před pouličním světlem, aby se mohla na Joea podívat.

„Když já nevím,“ říká. „Nejsem na to příliš dobře oblečená?“

pštros

„Ahoj,“ říká Caffery, jako by Blechu zastihl v její kanceláři. „Neměla byste čas si trochu popovídat?“

„Jo.“ Blecha nenuceně stojí, narovnává si bundu a stírá si z rukou bláto, jako by sedět za mrazivé noci za stromem uprostřed liduprázdné krajiny byla ta nejnormálnější věc na světě. Napjatě se na něj usmívá jako přistižená puberťačka a mávne na něj rukou. „Ahoj. Jak se vede?“

„Dobře. A vám?“

„Je mi trochu zima.“ Vychází zpoza stromu a zastavuje před Cafferym. Objímá se rukama a lehce se chvěje. „Jeden z kluků tu dneska nechal GPS vysílač. Jsou moc líní na to, aby se sem pro něj vraceli, takže kdo je ten idiot, který to musí udělat za ně?“ Nasazuje přihlouplý výraz. „Seržantka – protože od toho tu přece jsme. Za pár stovek měsíčně navíc musíme vyžrat všechny nepříjemnosti a neseme za všechno zodpovědnost. Z fleku bych zase dělala řadovou policistku.“

Caffery mlčky přitakává. Oči má velmi tmavé a velmi nehybné. Nevěří Bleše ani slovo.

Blecha zvedá ruce, jako by chtěla naznačit: dobrá, tak jste mě vyhmátl. „Ale jak jste mě tu ksakru našel vy?“ Ukazuje na prázdnou silnici mizející v temnotě. „Uprostřed pus…“

„Odhad.“

„Odhad? Vy jste odhadl, že budu tady? Vážně?“

„Ano.“

„To mi vysvětlete.“

Caffery se ironicky směje, jako by chtěl říct, že vysvětlení je tak dlouhé, složité, spletité a zašmodrchané, že by trvalo tisíc let. Po chvíli však jeho tvář vážní. „To rozšířené pátrání jsem nařídil já. To asi víte.“

„Jo.“ Blecha se na něj chmurně usmívá. Strká si ruce do kapes. „Snad vás to nějak nepřekvapí, Jacku, ale všichni se ptají, k čemu je tahle štrapáce dobrá – proč jste ji vlastně nařídil. A nenapadla nás lepší odpověď, než že to děláte proto, abyste něco předhodil novinářům.“

Caffery souhlasně kývá hlavou. „Tak to máte pravdu. Žádné nové informace nemáme – chceme jen odpoutat pozornost novinářů od lákavého faktu, že je ve městě Mistyina máma. Tohle pátrání je ztráta času. Mistyino tělo nenajdeme. Tady ne.“

„Ne? Jak si tím můžete být tak jistý?“

Nastává chvíle ticha, během níž Caffery upírá na Blechu pohled. Vrtí hlavou. Tváří se tak vážně, že veškerá Blešina sebedůvěra náhle mizí a umírá.

„Co je?“ mumlá Blecha. „Proč se na mě tak díváte?“

Caffery znovu vrtí hlavou. Vypadá tak smutně. Tak strašlivě smutně.

„Co je?“

Detektiv omluvně krčí rameny a říká: „Vím, co se stalo.“

popíjení jablečného vína

Tráva na venkovní zahrádce je stále skropená deštěm, ale majitel rozdělal oheň v přenosných litinových krbech, takže se dá sedět venku. Joe s Melanií si vybírají sukovitý starý stůl vedle živého plotu oddělujícího zahrádku od ulice. Je to hustý vavřínový plot, ale na protější straně lze přesto zachytit obrysy kolemjdoucích.

Na stole mezi nimi stojí čtyři sklenice s různými druhy jablečného vína. Tři sklenice jsou už téměř prázdné a Melanie právě zamyšleně hledí do čtvrté.

„Už vidíš na dno, viď?“

Přitakává. „A taky vidím bublinky.“

„Nevykládej si to špatně, ale když mám být upřímný, tak podle mě ti tenhle druh chutná víc než předchozí tři.“

Melanie k němu zvedá hlavu. „Co… To jako že jsem ženská?“

„Tenhle druh je opravdu oblíbený hlavně u žen. Je šumivější. A sladší – takový zlatavý, viď? Dobře se na něj kouká. Ale na můj vkus je v něm málo tříslovin.“

„Tak v tom případě…“ Melanie odstrkuje sklenici a zpupně si zakládá ruce na prsou. „V tom případě nemám zájem. Dopij to sám.“

„Já nemůžu. Ani nápad. Musím dbát na svou reputaci – někdy by mohl zrovna jít kolem a přistihnout mě, jak tenhle cidre piju. A moje pověst, kterou si tak pracně buduju, by byla v tahu.“

„Misogyne.“

„Modrá punčocho. Měl jsem tě prokouknout hned, když jsem viděl to tvoje auto. Brouk – vždyť to bije do očí.“

„Jauvajs.“ Melanie ohrne nos a hledí na Joea, jako by zpod stolu právě vylezl šváb. „Fašisto.“

Joe spokojeně přitakává. „A navíc jsem nejhorší sorta fašisty: liberál, kterého oškubali. Z lidí jako já se stávají nejzatvrzelejší konzervativci. Jsme jako bývalí kuřáci: když potkáme kuřáka, chceme ho zabít. Attila Bič Boží byl proti nám nebezpečný a nenapravitelný liberál.“

Melanie se směje. Její smích je sladký. Joea překvapuje, co právě řekl, a klade si otázku, zda to náhodou nevyznělo napůl vážně. „Tak jsem to nemyslel,“ dodává. „Ve skutečnosti fašista nejsem.“

„I kdybys byl, tak mně je to jedno. Tenhle systém je tvrdý. A ještě tvrdší je vidět, jak se zneužívá.“

„Všude se jen mrhá našimi penězi. A navíc většinou tancujeme, jak Brusel píská.“

„To je mi jasné. A taky je mi jasné, že kdybych nebyla ženská, nedařilo by se mi ani z poloviny tak dobře. V konkurzu na ředitele jsem stála proti třem chlapům – možná jsem byla stejně dobrá jako dva z nich, ale určitě horší než ten třetí, jenže který člen výběrové komise by se opovážil dát tu funkci jemu, a ne mně?“

„Jsi příliš skromná.“

Melanie nasadí žalostný úsměv. „Možná. Nevím. Ale aspoň mi na nich záleží. Záleží mi úplně na všech. Od Zeldy přes Mosese až po Isaaka Handela a Monstrmatku. Na všech mi záleží.“

Joe se kouše do rtů. Rozhoduje se, že nebude reagovat. V Zeldině případě nechce na toto téma lhát.

„Tak co?“ mění téma. „Udělal jsem z tebe pijáka cidre? Chutná ti?“

Melanie doslova září. „Je bezvadné!“

„Tak ještě jednu sklenici? Tentokrát ti objednám chlapskou odrůdu.“

Její zářivý úsměv se nemění. „Ne, díky. Dám si vodku.“

„Takže ti to přece jen nechutná, viď?“

„Ale chutná. Jenže bych se poblila, kdybych si dala ještě jednu.“

Joe vrtí hlavou. „Jsi tak dobrodružná. Nebráníš se ničemu novému. Přizpůsobivá.“

„Já vím. Tu vodku si dám dvojitou.“

Joe odchází pro pití. Když pokládá sklenice na stůl, zjišťuje, že nedokáže udržet dobrou náladu.

„Co je?“ ptá se Melanie. „Stalo se něco?“

„Ne,“ odpovídá. „Nic.“

„Tak co je?“

„Nic.“

„Neříkej mi, že nic. To je lež. A já jsem tvoje šéfová.“

Joe je v pasti. Nemůže říct, co si doopravdy myslí – mluvil by z něj alkohol –, a tak vyhrkne první věc, která mu přichází na mysl a působí aspoň trochu vtipně. „No, však víš. Dneska jsem si našel v rozkroku první šedivý chlup. Je mi třiačtyřicet a už mám šedivý rozkrok.“

Melanie začíná otevírat ústa, jako by byla připravená na tuto poznámku trefně reagovat, ale pak si uvědomuje, co vlastně Joe řekl, a čelist jako by se jí náhle zasekla. Vytřeští oči ještě o kousek víc. Joe cítí, jak se mu svírá srdce. Mělo to být vtipné, jenže to vyznělo strašlivě, strašlivě nepatřičně. První pravidlo základní lidské psychologie zní: nikdy nezačínej s intimnostmi příliš brzy. Joe z toho chce nějak vybruslit, jenže na to je už pochopitelně pozdě. Nejenže se tím připravil o veškeré šance, které u ní možná měl, ale Melanie by ho teď mohla obvinit ze sexuálního obtěžování. Mohl by dostat padáka, ocitnout se na černé listině.

Jenže Melanie se culí.

„Co je?“

„Tak tohle,“ prohlašuje, „je nejlepší odpověď, jakou jsem kdy slyšela.“

„Vážně?“

„Ano. Je to pravda? Protože já mám už od šestatřiceti dva. Kdykoliv se sprchuju, zalesknou se na mě v zrcadle. Někdy si myslím, že se mi posmívají.“

Obvykle Joe dokáže na všechno vymyslet duchaplnou reakci, jenže teď je v koncích. Čtyři roky si myslel, že Melanie je zakázané území – že je příliš seriózní a sešněrovaná konvencemi, než aby o něj mohla jevit zájem. V posledních čtyřiadvaceti hodinách však Joe poznal, že tahle ženská je úplně jiná, než jaká se jeví na klinice – že je to přirozená a báječná bytost se stejnými problémy, jaké zakoušejí všichni ostatní. Že v práci někdy plave, že se ráda napije, že měla románek s člověkem, se kterým ho mít neměla, že má v rozkroku dva šedivé chlupy, které se v zrcadle zalesknou, když vyleze ze sprchy.

Joe ovšem lituje, že Melanie začala mluvit o chlupech a sprše. Tohle je na něj příliš – příliš najednou. A tak dělá věc, kterou staromódní hoši ve chvílích nervozity dělají: vsouvá si prst za límec a přejíždí jím ze strany na stranu, jako by bojoval s vlastním ohryzkem.

„A navíc,“ pokračuje Melanie, „si stejně myslím, že lžeš. Poznám na tobě, že to není pravda.“

„No tak dobře,“ připouští Joe. „Není to pravda.“

„Fajn.“

„Všiml jsem si ho už před čtrnácti dny.“

Melanie vrtí hlavou a usmívá se. „Není pravda, že tě trápí chlupy v rozkroku, takhle jsem to myslela. Je v tom něco jiného.“

Joe se cítí pokořený. A unavený. Mžourá. „Dobrá, povím ti pravdu. Pořád myslím na to, co se stalo – vzpomínáš na to naše nedorozumění tehdy na oslavě?“

„Vzpomínám. A nemyslím si, že to bylo nedorozumění.“

Joe sklání hlavu. „Takže jsem tě pochopil správně?“

„Ano. Flirtovala jsem s tebou. Byla jsem volná – krátce předtím jsem se rozvedla. Lovila jsem chlapa.“

„A,“ začíná Joe, jakmile si všechno poskládá dohromady, „když jsem za tebou přišel znovu a pokusil se to napravit, tak jsi už byla…“

„S Jonathanem.“

„S Jonathanem,“ opakuje Joe a říká si: Ty jsi ale pitomec, ty jsi ale nebetyčný imbecil. Složí si hlavu do dlaní a úpí. „To je k nevíře. Takže celou tu dobu…, celou tu dobu jsme ty a já mohli být…“

Melanie se trochu plaše usmívá a upřeně ho pozoruje. Načež napůl vstane, položí ruce na stůl, nakloní se a políbí Joea přímo na ústa.

ujetí z místa nehody

Blecha má mrtvolně bledý obličej – jako by se od něj odráželo měsíční světlo. Upírá oči na Cafferyho.

„Cože?“ drmolí. „Co jste to řekl? Zopakujte to.“

Caffery stojí v tiché tmě a opakuje to – téměř provinile: „Vím, co se stalo Misty. Vím, co se stalo a kde se to stalo. Přímo tady. Na tomto úseku silnice.“

Blecha se na něj nevěřícně dívá. Cafferymu se zdá, že jí vidí za očima drobná mihotavá světélka – důkazy o tom, že její mozek teď běží na plné obrátky a snaží se zformulovat odpověď. Blecha se jí však vyhýbá. Skloní hlavu, krčí rameny a s hranou nenuceností říká: „To je fajn, jenže já vůbec nevím, o čem to mluvíte. Vážně, nemám absolutně žádnou představu, o čem mluvíte. Jste ještě šílenější, než jsem tušila – a to už je na pováženou.“

Zvedá ze země batoh, přehazuje si ho přes rameno a otáčí se k autu.

„Upřímně řečeno, Jacku, poznám, když někomu začíná lézt práce na mozek, a nemusím poslouchat takové… Hej!“ Zastavuje se. Caffery ji totiž chytil za volně visící popruh batohu. „Pusťte mě!“ Chvílí s ním zápolí – zaklání se a tahá za batoh. Caffery však drží konec popruhu pevně. „Co to děláte? Pusťte mě!“

Caffery teď drží batoh oběma rukama. Blecha je silná – překvapivě silná – a on musí vynaložit maximální úsilí, aby se mu nevysmekla. „Nechte toho,“ vyzývá ji. „Nechte toho a posaďte se. Vím, co se tu děje – takže se uklidněte a poslouchejte mě. Já vím, co udělal.“

„Kdo co udělal? Kdo, kdo, kdo? A co, co, co? Kdo udělal co? Vidíte?“ Blecha cloumá batohem. „Ani mi neumíte odpovědět. Ani mi neumíte odpovědět na otázku, když se…“

„Thom!“ křičí Caffery. „Thom, ten váš pitomý bratr.“

Blecha náhle nemá v plicích žádný vzduch. Přestává křičet, přestává se bránit, jen stojí a probodává Cafferyho pohledem. Bradu má vystrčenou dopředu a na krku jí vystupují žíly.

„Vím, jak to bylo. Od začátku do konce. Zvykněte si na to.“

Nastává dlouhé ticho. Kdesi ve vzdálených, neviditelných oblacích na západě mění letadlo kurz. Motory vysoce, tence a osaměle sténají. Bleše se lesknou oči. A pak, právě ve chvíli, kdy je přesvědčený, že na něj plivne, náhle pouští batoh a klesá k zemi. Je na smrt vyčerpaná. Dá si hlavu mezi kolena a zakrývá si dlaněmi týl.

Caffery stojí krok před ní a ztěžka oddechuje. Před více než třemi lety ztratila Blecha Marleyová při děsuplné nehodě během hloubkového ponoru oba rodiče. Od té doby jdou i ostatní věci v jejím životě do háje – zoufale do háje, jako by se náhle všechno porouchalo. Caffery o tom ví a rozhodl se, že si informace o její roli na Mistyině zmizení nechá pro sebe, aby ji ochránil. Od té doby však uplynulo dost času. Nyní je na Bleše, aby se mu odvděčila a na oplátku pomohla ona jemu. Když si Caffery toto setkání předem přehrával v hlavě, byl napůl přesvědčený, že se Blecha rozpláče vděkem a vrhne se mu kolem krku nebo něco podobného. Takovou reakci rozhodně nečekal. Když však v sobě člověk dusí takovou dobu něco podobného, je bláhové očekávat, že konfrontace s jeho noční můrou proběhne bezbolestně.

Caffery se uklidňuje a odhrnuje si vlasy z čela. Dělá pět kroků, zastaví se uprostřed silnice a otáčí se.

„Dobrá,“ říká. „Předvedu vám malou demonstraci. Ukážu vám, jak vypadá ujetí z místa nehody.“

Vykolejená Blecha zvedá hlavu. Zaostřuje na detektiva zakalený zrak.

„Z tohoto směru přijíždí automobil.“ Caffery ukazuje do dálky na východ. „Je to stříbrný Ford Focus a jede rychle. Příliš rychle. Řidič – Thom – je opilý. Myslí si, že je na otevřeném a rovném úseku. Ve stejnou dobu schází z tamtoho pole žena. I ona je opilá – a navíc zdrogovaná heroinem, který propašovala na kliniku. Ztratila orientaci. Ocitá se na silnici, a buďto si neuvědomuje, že je to silnice, a vchází na ni bez toho, aby se rozhlédla, anebo o tom ví a do vozovky vstupuje záměrně, protože chce přijíždějící auto zastavit. Možná doufá, že ji řidič někam odveze. Thom si jí každopádně všímá až ve chvíli, kdy se jeho auto ocitá zde.“

Caffery ukazuje prstem na místo, kde stojí.

„Prudce brzdí, ale jede příliš vysokou rychlostí, a tak auto zastavuje až…,“ Caffery udělá patnáct kroků, zastaví se na silnici a rozpřáhne ruce, „až tady. Je pozdě. Misty letí přes kapotu a končí…, no, končí zhruba v místě, kde teď sedíte vy.“ Caffery se odmlčí a nastává dlouhé ticho přerušované houkáním sovy kdesi nad vesnicí. Nakonec si detektiv rozpačitě odkašlává. „Ať je to, jak chce, Thom srážku chodce nehlásí. Nějakým způsobem se mu daří skrýt Mistyino tělo. A vy, Blecho, vy ve své nekonečné moudrosti svého bratra chráníte. Kryjete mu záda.“

Cafferyho výklad končí a Blecha vstává. Je trochu nejistá, dezorientovaná a roztřesená. Dokáže však udržet rovnováhu. Zvedá batoh, přehazuje si ho přes rameno, otáčí se na podpatku a škrobeně odchází pryč. Caffery ji po několika vteřinách následuje, jenže odstup je už příliš velký. Než stačí zahnout za roh, Blecha se dává do klusu a je téměř u auta. Naskakuje dovnitř, startuje motor a ujíždí pryč dříve, než ji Caffery dožene.

Detektiv zvedá ruku, aby ji zastavil, ale ona se na malém prostoru obrací do protisměru, šlape na plyn a během několika krátkých vteřin je pryč. Zůstává jen Caffery a noc – zápach výfukových zplodin a spálené gumy visí ve vzduchu jako pachová stopa.

jahody a marshmallow

Nakonec jedou taxíkem do jejího domu, který není na míle vzdálený tomu jeho, ale přesto je docela jiný. Melanie bydlí ve velmi svěžím, úhledném a novém dvoupodlažním domku na předměstí Stroudu. U domu se rozprostírá zarostlá zahrádka, na kterou Melanie – jak vysvětluje Joeovi – nemá čas chodit, a z oken se nabízí výhled na okolní kopce na jedné straně a světla velkoměsta na druhé. Čtyřpokojový domek není oproti předpokladům plný nábytku z ušlechtilého dřeva – Melanie vlastně nemá žádný osobitý styl. Interiér je čistý a poctivý, ale ne tak dokonalý a promyšlený, jak si Joe myslel.

Melanie nalévá další drinky – vodku s pomerančovým džusem –, ale sklenice dlouho stojí na konferenčním stolku netknuté, poněvadž Joe s Melanií se na gauči oddávají vášnivému líbání. Joe se utápí v opojné vášni a hlava se mu bláznivě točí. Melanie je měkká a hebká jako hedvábí. Voní všemi vůněmi, které si u ní Joe představoval: jahodami, citronem a marshmallow. A jako by si vynahrazovala ztracený čas, protože ho doslova hltá – drží ho za hlavu a náruživě si tiskne jeho ústa na rty. Joe jí přejíždí prstem po zádech, až naráží na háček její podprsenky v prostoru mezi halenkou a kůží.

„Mmmmm,“ vrní Melanie a vůbec se mu nebrání. „To je příjemný…“

„Melanie…“ Joe se od ní musí odtáhnout. Pokládá si obě nohy na podlahu, opírá se lokty o kolena a sklání hlavu. Jeho myšlenky zachvacuje vír.

Nastává pauza. Melanie se narovnává a odhrnuje si vlasy. „Joe? Copak je?“

„Už je to dlouho. Nic víc.“

„No…“ Melanie se slabě a nervózně hihňá. „To přece nevadí, ne?“

„Totiž, já…“

„Ach ne.“ Přikládá si ruce na ústa. „Ty seš gay.“

„Nejsem gay.“

„Tak seš impotentní.“

„Ne! Nic takového. Jenom…“ Polyká. Silně si mne rukama tváře a snaží se vnést do situace trochu vážnosti. „Já jsem…“ Otáčí se a dívá se na ni. Líčení má celé rozmazané. „Kristepane, ty seš tak šíleně sexy.“

„Vážně?“

„Jako blázen.“

„A co teda?“

Joe vzdychá. „Nevyplaš se, až ti to řeknu – některé holky to odradí.“

„Dobrá,“ uklidňuje ho Melanie opatrně. „Tak už mě nenapínej. HIV? Pásový opar?“

„Ne. Něco horšího. Jsem staromódní.“

„Staromódní? V jakém smyslu? Perverzním? Nebo citlivém?“

„Perverzním ne.“

„Takže citlivém? A to ženy odrazuje?“

„Můžu ti to vysvětlit?“

„Promiň. Už ti nebudu skákat do řeči.“

„Dobře. Před třemi lety jsem byl s jednou holkou, s jednou ženou…“

„A pořád ji miluješ?“

„Tak necháš mě to doříct?“

„Promiň.“

„Dobře. Odpověď zní, že ne. Rozhodně ji nemiluju a rozhodně jsem ji nemiloval ani tehdy. Vlastně už si ani nevzpomínám, jak se jmenovala. Což u mě ostatně bylo v těch dobách běžné.“

„Byls prostě kanec.“

„Ano, kanec – ale zároveň ubohý a prázdný. Takže jsem ležel v posteli s tou holkou beze jména a bez tváře a bylo mi jasné, že jí po sexu nejspíš zaplatím taxíka domů a pak se budu vyhýbat jejím telefonátům, protože takový jsem zkrátka v té době byl. Holky přicházely a odcházely. Bylo odpoledne – ty nejlíp víš, že my, co pracujem na směny, musíme využít každou příležitost bez ohledu na denní dobu – a máma zrovna pracovala na zahradě.“

„Ty bydlíš s matkou?“

„Ano – totiž ne. Je to celé jinak. Ale tehdy to takhle bylo v pořádku. Zkrátka jsem byl v ložnici, máma pracovala venku a…“ Joeovi se vytrácí hlas. Stále tuto pasáž moc nezvládá, když ji vypráví lidem – nikdy nevyzní tak jednoznačně, jak by si přál. „A máma měla záchvat – čas od času se jí to stávalo. Epilepsie. Jezdíval jsem s ní na neurologickou kliniku ve Frenchayi, aby jí tam kontrolovali medikaci. Tvrdili mi, že je všechno pod kontrolou, jenže kdepak, ty jejich léky nezabíraly. Zkrátka a dobře měla záchvat, a když na zahradě padala, praštila se hlavou o kámen.“ Poklepává si na spánek. Tadyhle.“

„Ošklivé.“ Melanie se syčivě nadechuje. „Tohle je jedno z nejhorších míst.“

„Přežila by, kdyby se včas dostala do nemocnice. Jenže já byl tak zaujatý tím, co se mi dělo na konci ptáka, že jsem na matku vůbec nemyslel. Slyšel jsem, jak venku štěká pes, ale nevěnoval jsem tomu pozornost. Nikdo jiný doma nebyl, a tak tam máma prostě zůstala ležet. Měla krvácení do mozku, a než jsem se nadál…“

„Kristepane. Kristepane.“

„Já vím… Kristepane.“

Na oba se snáší otupující ticho a v jejich hlavách se odvíjejí dramatické obrazy; Melanie se možná snaží vybavit si tu situaci zřetelněji, zatímco Joe už o detaily nestojí. Uplyne zdánlivě celá věčnost, než mu Melanie zkusmo položí ruku na záda. „Hele, jestli ti to nějak pomůže, tak můj táta taky umřel – měl rakovinu mozku a já si o tomhle orgánu nastudovala spoustu věcí. Jezdívala jsem s ním na ozařování. Takže tuhle věc máme společnou.“

Joe si na radiologické oddělení vzpomíná – chodíval s mámou kolem něj. Vybavuje si všechny ty živé mrtvoly s plexisklovými maskami v rukou, které čekaly, až jim doktoři pustí do hlavy dávku. Takže její táta byl mezi nimi taky? Joe si náhle připadá hloupě. „Promiň. Vím, že nejsem jediný na světě – chovám se sobecky.“

„Ne, ne! Nechováš. Vůbec ne – já to naprosto chápu, vážně. A taky chápu tvoje výčitky svědomí. Ale zkus si představit, že by to bylo jinak. Zkus si představit, že bys byl zrovna v práci. Nebo na nákupech, v hospodě…“

„Já vím, to já všechno vím – znám tu logiku a znám taky realitu. Netvrdím, že jsem nějaký zapálený křesťan nebo tak, ale od té doby jsem trochu… zvážněl. Anebo dozrál? Zkrátka už sexuální atletiku neprovozuju. A ukázalo se, že to spoustu holek odrazuje. Pokud jde o sex, jsou ženské nelítostnější než chlapi.“

„Štětky,“ říká Melanie a zakrývá si oči. „Jsou to nemožné, povrchní štětky.“

Joe se smutně směje. „No jo. Nevím, proč jsem na tebe zrovna teď musel vyrukovat s touhle přednáškou, ale stalo se. Zkrátka a dobře jsem staromódní.“

„Díkybohu za to.“ Melanie vstává, tlačí Joea zpátky na gauč a obkročmo si na něj sedá. „Už jsem si myslela, že mi řekneš, že ti nestojí.“

pod nadjezdem

Život nabral přesně ten pomalý a nezadržitelný obrat, jehož se Caffery nechtěl dočkat. Spletl se – spletl se tak, až to bije do očí. Představoval si, že si Blecha přinejmenším uvědomí, kolik námahy ho stálo udržet její tajemství, pokud mu přímo nepoděkuje a neoznačí ho za hrdinu. Život však má ve zvyku ubírat se jinudy, než si člověk přeje. V Cafferyho životě navíc světci a hrdinové nefigurují. Nezbývá mu než se podívat na situaci novým pohledem.

Vrací se do kanceláře. Pomalu projíždí ulicemi Bristolu, jimiž se trousí domů poslední vlna pijáků. Toto město bylo postaveno na obchodu s otroky – všechny zdejší honosné staré domy vyrostly z peněz získaných za otroky a zjevně se za to nestydí. Caffery je unavený. Má hlad a má chuť na panáka. Přikládá propustku na sloupek elektronické brány a vjíždí na parkoviště. Plocha je prázdná s výjimkou pár dodávek kriminalistického týmu a několika osamělých vozidel patřících civilním zaměstnancům. Caffery zastavuje pod nadjezdem čelem k železniční trati a zatahuje ruční brzdu. Právě když se chystá vystoupit, uvědomuje si, že tu není sám. Na parkovišti je s ním někdo další.

Blecha. Sedí ve svém renaultu o čtyři místa dál, napůl ukrytá za zeleným kontejnerem, který stojí mezi keři přímo uprostřed parkoviště.

Caffery vystupuje z auta a obléká si bundu. Zabouchne dveře a chvíli jen tak stojí. Její silueta se nehýbá. Caffery tedy míří k renaultu a bere za kliku – dveře jsou otevřené. Caffery ví, že si teď má nasednout dovnitř, a tak to udělá, bez omluv či přetvářky. Blecha se opírá lokty o volant a obličej má zabořený v dlaních. Stále má na sobě nepromokavou bundu i kalhoty. Z rozcuchaných vlasů jí vykukuje jen křivka levého ucha.

V autě to voní polyuretanovými pytli, ve kterých podpůrný tým nosí své vybavení, a slabou ženskou vůní. Šamponem nebo tělovým mlékem. Caffery vyčkává.

„Dobrá,“ říká Blecha nakonec. „Dobrá,“ opakuje, aniž se dívá na Cafferyho. „Myslím, že jsem se nikdy v životě necítila tak zahanbeně.“

„Chránila jste svého bratra. Z nějakého důvodu.“

„Ano.“ Blecha dopřává prostor krátkému tichu. Poklepává si prsty o čelo. „Povíte mi, jak jste to zjistil?“

„Někdo tu nehodu viděl.“

„A ten někdo, to jste byl… vy?“

„Ne.“

„Tak kdo?“

„Jeden můj přítel.“

Chvíle ticha. Caffery si myslí, že teď se k němu Blecha otočí, ale ta nic takového neudělá. „Váš přítel?“

„Ano.“ Caffery přemýšlí o slově „přítel“. Ten starý tulák, který viděl, jak Thom srazil Misty? Je tohle přísně vzato přítel? Caffery si není jistý. Zlehka odkašlává. „Ale s tímhle člověkem si starosti dělat nemusíte. Ručím vám za to.“

„Ručíte mi za to? A mluvíte pravdu? Vždycky?“

„Vždycky ne. Ale v tomto případě ano. Věřte mi.“

„Myslím, že mi nic jiného nezbývá.“ Poklepávání prsty zesiluje. „Další otázka: jak dlouho už to víte?“

„Rok a půl. Plus minus.“

„A proč jste nic neřekl?“

„Jsou dny, kdy se ptám sám sebe na totéž.“

„Ale teď jste mě s tím konfrontoval.“

„Čekal jsem, až se trochu zotavíte – z té vaší nehody. A najednou kolem mě začali cvakat čelistmi žraloci.“

„Všichni máme své žraloky.“

„Ano. Ale ti moji už mě vyčerpávají. Potřebuju, abyste mi pomohla se jich zbavit. Není mi přesně známo, jak vás k tomu Thom přemluvil, ale vím, co jste pak udělala s tělem.“

Blecha přestává klepat prsty. Nakloní hlavu na stranu a v Cafferyho zorném poli se objeví její oko. S rozmazanými zbytky stínů. Mrká. „Řekněte to ještě jednou.“

„Viděl jsem vás, Blecho. Viděl jsem, co jste udělala. V Elfských jeskyních. V lomu. Viděl jsem, jak taháte to tělo do vody.“

Blecha zvedá hlavu a civí na něj s pootevřenými ústy. Caffery téměř cítí žár jejího usilovně pracujícího mozku, štěpící se glukózu, jak se buňky snaží zařadit veškeré informace do správných škatulek. Celé její tělo jako by vstřebávalo jeho poslední slova.

„Je to pravda. Bohužel.“

Blecha neslyšně pohybuje rty. Nakonec skloní hlavu a kroutí jí. „Já tomu nemůžu uvěřit,“ říká. „Takže vy víte všechno? Víte všechno o mně, víte všechno o Thomovi, a navíc to víte celou dobu? A držel jste to v tajnosti? Proč?“

„Nevím. Možná ze stejného důvodu, z jakého vy kryjete Thoma.“

Blecha se chystá něco říct, ale pak si to zřejmě rozmyslí. Tlačí si dlaně do očí, jako by se z nich snažila vytěsnit nějaký obraz. Oproti mužům v její jednotce je drobná a křehká – těžko si lze představit, jak právě ona táhne mrtvé tělo. Kdyby se tehdy Caffery neskrýval ve tmě a neviděl to na vlastní oči, nevěřil by, že je to možné. Přesto se to stalo. Díval se už na plánek lomu a dospěl k závěru, že Misty může ležet na dně, téměř šedesát metrů pod hladinou. Otřásá se při té představě zimou – lom je jedním z nejošklivějších a nejponuřejších míst, jaké v životě navštívil. Odříznutý od světa, opuštěný a zaplavený. Navíc z něj čiší jakási nadpřirozená síla. Stal se Mekkou sebevrahů – Caffery už přestal počítat, kolik lidí tam dobrovolně skoncovalo se životem. Někdy tělo vyplave na hladinu, někdy ne.

„Kdyby to místo někdy odčerpali,“ poznamenává, „objevili by peklo.“

„Ano. Ale i kdyby to udělali, Misty by stejně nenašli.“

„Prosím?“

„Ona není na dně lomu.“

Caffery skloní hlavu a měří si Blechu pohledem. Tato informace se neshoduje s tím, co viděl on. Ani trochu. „Zavlekla jste ji do lomu. Viděl jsem vás – něco jste tam s ní dělala.“

„Jo, něco jsem tam dělala. Samozřejmě že jsem něco dělala.“ Blecha si přitahuje bundu těsněji k tělu a nadechuje se. „Neřeknete to nikomu?“

„Ne.“

„K čemu je to pátrání? Nařídil jste ho vy – musíte pro to mít nějaký důvod.“

„Ano. Znám… způsob, jak to celé vyřešit. Jak to nechat vyšumět. Promyslel jsem to ze všech možných úhlů. Nemůže to skončit špatně.“

„Když to necháme, jak to je teď, tak to taky nemůže skončit špatně. To tělo se nikdy nenajde. Možná se stydím, ale aspoň můžu v noci klidně spát.“

Caffery upřeně hledí z okna. Na sloupech nadjezdu vidí rezavé skvrny, na silnici nahoře se mihotají reflektory. Caffery cítí tíhu vody – miliony tun. Mrazivý černý lom, obří ledové srdce. Nevěří Bleše, že v noci klidně spí.

„Potřebuju její ostatky.“

Blecha se zprudka nadechuje. Otáčí se k němu a civí na něj. „Promiňte. Opravdu jste řekl, co jsem teď slyšela?“

„Jestli to má fungovat, potřebuju získat, co z ní zbylo. A já to udělat nemůžu – to můžete jen vy. A…“ Cafferymu se vytrácí hlas. Její oči jsou vytřeštěné šokem a on ví, že zašel příliš daleko. Ztratí ji. Zlehka a rozpačitě odkašlává. „Víte co? Pro dnešek už toho nechám. Ať se na to vyspíte.“

Blecha neodpovídá. Jen se dál upřeně dívá před sebe.

„Budete v pořádku?“

Upjaté a špatně kontrolované přitakání. „Ano. Ano.“

„Nechcete kávu? Nebo něco tvrdšího?“

„Ne, díky. Myslím, že radši pojedu domů.“

„Dobře,“ souhlasí Caffery. „Dobře.“

Čeká ještě chvíli, přemýšlí, zda by neměl něco dodat, ale když Blecha mlčí a setrvává v nehybnosti, otevírá raději dveře a vystupuje. Zapíná si bundu a sleduje, jak Blecha startuje a vyjíždí s renaultem z parkoviště. Vůz odbočí na silnici a zakrátko mizí mezi domy. Caffery čeká téměř pět minut, než mu dochází, že Blecha se už nevrátí.

Vyhrnuje si límec a vrací se do kanceláře.

jinovatka

Joeovi se opět zdá o té jeskyni. Ale tentokrát je tam s ním i žena. Stojí u vchodu do jeskyně, ale má odvrácenou tvář. Joe si myslí, že je to Melanie. Volá na ni, ale ona neodpovídá. Melanie? Tentokrát se žena lehce ošívá, ale právě když se zdá, že se otočí, sen končí a obraz se rozpadá. Joe se probouzí a natahuje ruku do chladného vzduchu.

Chvíli mu trvá, než si uvědomí, že je v Melaniině ložnici ve Stroudu. A pak si také uvědomuje, že ani Melanie už nespí – sedí vedle něj. Závěsy jsou roztažené a oknem proudí do pokoje měsíční světlo, které barví Melanii do modra a propůjčuje jí téměř nadpřirozenou auru.

Jeho nová milenka je zalitá potem a nevěřícně hledí na okno.

„Melanie?“ Joe jí pokládá ruku na záda a lehce se předklání, aby i on viděl, co je za oknem. Registruje stromy na konci zahrady, které se v měsíčním světle zlehka kymácejí. „Cos tam viděla?“

„Nic. Já jsem… Nevím.“ Melanie se chvěje. „Muselo se mi něco zdát.“

„Ale co si myslíš, žes tam viděla?“

„Nic. Vůbec nic. Jenom…“

„Jenom co?“

Melanie pokládá nohy na zem, bere z postele polštář, přikládá si ho na nahé tělo a míří k oknu. Také Joe vstává, šourá se vedle ní a dívá se jí přes rameno na zahradu. Půda je pokrytá jinovatkou – a od stromů zhruba do poloviny zahrady se táhne zřetelný tmavý pruh. Přesně jako by někdo vkročil do zahrady, uprostřed se zastavil, aby pohlédl do okna ložnice, otočil se a vrátil se stejnou trasou.

Joe popadá tričko a džíny a začíná si je oblékat.

„Co to děláš?“

„Někdo tam je.“

„Ne – nikdo tam není. Jen se mi to zdálo.“ V jejím hlase se ozývá panika. Celá se třese a působí zmateně. „Nechoď ven, Joe. Prosím tě, nechoď tam.“

„Máš baterku?“

„Prosím. Teď už mám strach i já.“

„Máš baterku?“

„Proboha.“ Melanie nemotorně kráčí k prádelníku a spěšně prohrabuje jednu zásuvku, ze které vypadávají věci. Konečně vytahuje baterku. Je velká a uspokojivě těžká. Joe si ji přehazuje z ruky do ruky.

„To bude stačit.“

Schází ze schodů. Melanie pospíchá za ním a obléká si župan. „Nikdo tam není. Nikdo tam být nemůže. Zůstaň tu se mnou, prosím tě.“

Zadní dveře jsou zavřené, a když Joe bere za kliku, zjistí, že jsou odemčené.

„Sakra,“ syčí Melanie a uvazuje si pásek županu. „Pořád je zapomínám zamknout – nikdy si na to nevzpomenu. Tahle čtvrť je opravdu bezpečná.“ Natahuje krk a nakukuje přes Joea do zahrady. „Nechoď ven. Prosím. Neopouštěj mě.“

„Obuj si něco.“

Melanie poslechne a souká se do holínek. Joe si obouvá vlastní boty – bez ponožek – a společně vycházejí ven. Zadní dveře se za nimi s tichým cvaknutím zavírají.

Venku panuje naprostý klid. Zezadu k nim doléhá vzdálený dopravní šum z města, ale ve směru od zahrady není slyšet nic než slabé ševelení listů v korunách. Oba stojí na prahu, poslouchají noc a ani nedutají. Svým pohybem aktivovali bezpečnostní světlo, ale jeho záře není tak silná, aby dosáhla až na okraj zahrady.

Joe rozsvítí baterku. Silný paprsek prozařuje stromy na konci zahrady.

„Plot tady nemám,“ šeptá Melanie. „Stavební firma to nechala takhle – zahradu už nedokončila.“

Mezi stromy není vidět žádný pohyb – žádné zalesknutí očí, nic podezřelého. Joe obrací baterku k trávníku. Dělá několik kroků do zahrady – pod nohama mu chroupe jinovatka. Zastavuje se v místě, kde tmavá stopa od lesa končí, a svítí si baterkou pod nohy. Nic. Joe se ve stopování nevyzná – není to žádný indián ani skaut –, ale nyní předstírá, že ví, co hledá. V jeho fantazii se míhá cosi přízračného, snad noční košile a cupitání drobných nožek. Jenže nejspíš to bylo jen nějaké zvíře. Přemýšlí o jelenech, kteří pořádají z lesa výpravy na tetiny záhony s hlávkovým zelím. Je lepší upnout myšlenky na tohle než na cokoliv jiného.

„Je tam někdo?“ volá Joe do lesa. „Chcete něco?“

Ticho.

„Pojďme dovnitř,“ vybízí ho syčivě Melanie. Už se celá chvěje. „Chci se vrátit do domu.“

Joe stojí ještě pár minut na zahradě a snaží se opticky rozšířit svou siluetu, aby působil co nejstatněji. Nejspíš o nic nejde, ale kdyby se mezi stromy opravdu někdo skrýval, ať ví, že je v domě chlap. Stále se však žádný zvuk neozývá. Nakonec Joe zhasíná baterku a v tichosti se vrací do domu. Melanie zamyká dveře a zajišťuje je závorou. Kontrolují všechna okna a pak se celí prochladlí a roztřesení vracejí do postele.

Leží vedle sebe, snaží se navzájem zahřát, avšak Melanie se chová zvláštně. Odvrací se od něj, a přestože nic neříká, Joeovi je jasné, že je naprosto bdělá a nejspíš hned tak neusne. „Hele,“ šeptá jí,“ „cos viděla? Co sis myslela, že to je?“

Melanie vrtí hlavou. „Nic jsem neviděla. Jen se mi to zdálo.“

„A co se ti zdálo?“

„Už si nevzpomínám. Něco… nesmyslného.“

Znovu oba mlčí. Uběhne dlouhá doba a Joe už téměř opět upadá do spánku, když Melanie náhle říká: „Joe?“

„Mmmmm?“

„Věříš, že když se něčím opravdu dlouho trápíš, tak se ti pak o tom začne zdát? Nebo dokonce začneš mít halucinace?“

„Samozřejmě. Řekl bych, že je to velmi pravděpodobné. Čím ses trápila ty, že se ti teď o tom zdálo?“

Melanie krčí rameny. „Nevím. Nevzpomínám si.“ Předstírá táhlé zívnutí. „Dobrou noc, Joe. Dobrou noc.“

někdo musí něco vědět

Blecha se dostane do postele ve dvě, ale usíná až ve čtyři. Společníka jí dělá televize, kterou nechala tiše puštěnou v rohu. Je to špatná noc; Blecha se neustále převrací a nemůže najít pohodlnou polohu. Každou chvíli se napůl probouzí v domnění, že někdo vešel do místnosti. Někdy jsou to její rodiče, někdy Jack Caffery. V jednom okamžiku si sedá a vidí ve skle televizoru odraz lebky – napůl ženy a napůl koně, s dlouhými předními zuby a odhalenými dásněmi. Má světlé vlasy a prázdné oční důlky.

Misty? říká Blecha.

Jo, ahoj, tak co je? odpovídá lebka. Máš pro mě pár dek, nebo od tebe chci příliš? A proč jsi mě tam vlastně strčila? Stejně mě najdou – on mě najde, jestli to pro něj neuděláš.

Blecha natahuje ruku, ale lebka se rozplývá a ona leží na posteli a srdce jí buší. Dívá se na televizi, kde se stále míhají tiché obrazy. Falešná opálení, vyzývavá chůze, zlostné ženské na vysokých podpatcích. Po chvíli se objevuje záběr na zachmuřenou ženu sedící na modré pohovce. Má krátkou sukni, opálená kolena přitisknutá k sobě a tělo afektovaně vytočené čelem k moderátorovi, jenž zaujímá vážný a účastný výraz. Blecha šmátrá po dálkovém ovladači a zesiluje zvuk.

„… někdo musí něco vědět,“ říká Jacqui Kitsonová. „Někdo musí vědět, kde je…“

Blecha mačká červené tlačítko. Televizor hasne a vypíná se. Opírá se lokty o kolena a masíruje si prsty spánky. Opravdu se večer stalo, co se stalo? Opravdu a nepochybně? Jack tvrdí, že ji viděl v lomu. Musí to být pravda. Jinak by to nemohl vědět.

První paprsky slunce se za oknem plazivě rozlévají po dlouhém pásu údolí. Pouliční lampy v Bathu postupně s mrknutím zhasínají. Metropole se pomalu vynořuje z černobílé mlhy. Také Blecha vstává z postele a přechází chodbou s vrzající podlahou do koupelny. Nalevo se nachází místnost plná krabic přelepených páskou. Tento neuspořádaný dům je jejím domovem – narodila se tu. Máma s tátou už jsou mrtví – před lety zahynuli při potápění – a dům je bez nich strašně smutný. Prázdná skořápka. Nedávno se Blecha konečně přemohla a začala balit jejich věci. Je to součást jejího ozdravného procesu – něco jako fartlek ducha. Způsob, jak opět moci začít létat.

Čistí si zuby, umývá si obličej a rovnou si obléká běžecký úbor. Sedá si na okraj vany a zavazuje si tenisky. Nemůže udělat, co po ní Caffery chce – znamenalo by to totiž znovu otevřít škatulky s myšlenkami, které Blecha roztřídila stejně pracně a úhledně jako krabice ve vedlejší místnosti a uložila je do temných zákoutí paměti. Musí se udržet pohromadě. Jestli na tu věc začne myslet nebo si ji jakkoliv připouštět, podetne jí to nohy. Zničí ji to. A to by nebylo dobré pro nikoho. Pro ni ani pro Cafferyho. Ani pro Jacqui Kitsonovou.

Vyskakuje a energicky kluše ze schodů.

Věci se dají naskládat do krabice. Ano, čas od času se může otevřít víko a všechno se vysype ven, ale při dostatečném úsilí se to dá zase nacpat zpátky. Hlavní je být pořád v pohybu. Nedívat se dolů. Blecha si obléká bundu a bere z háčku klíče. Otevírá dveře do mrznoucí mlhy.

náramek

Druhý den ráno uzavírají Melanie s Joem nevyslovenou dohodu, že si s událostmi předešlé noci nebudou lámat hlavu. Že je budou zlehčovat. Melanie prohodí špatný vtip o přízracích. Joe se uchechtne a rovněž zavtipkuje – tentokrát o šmírácích a o tom, jak se Melanie promění v jednoho z pacientů kliniky a bude bloudit chodbami s večeří na pyžamu a nekontrolovaně slintat. Melanie ho za to lechtá a přejíždí mu vlasy po prsou. Joe jí dovádivě hladí po ňadrech, ona před ním uhýbá a pištivě se směje.

Milují se s rozhrnutými závěsy. Holé větve stromů na konci zahrady jsou ojíněné a nehybné. Melanie si pak lehá na břicho, opírá si hlavu o paže a dává se do řeči.

Vychází najevo, že i ona si s sebou nosí uzlíček bolavých vzpomínek a mindráků. Netrápí ji jen ztráta otce, ale i ztráta muže kvůli posedlosti prací. Když si dozvuky thatcherismu vyžádaly uzavření kliniky v Gloucesteru, kde původně pracovala, stěhovala se po celé zemi. Nakonec zakotvila v Rotherhamu, kde se vypracovala na vedoucí oddělení a pak na ředitelku kliniky. Před pěti lety se i tato nemocnice uzavřela a Melanie s Jonathanem Keayem se přesunuli do Beechway. V té době byli Keay a Melanie pouhými přáteli; ona byla tehdy koneckonců vdaná za někoho jiného, za daňového právníka z Oldhamu. Po přesunu do Beechway jí manželství vydrželo ještě deset měsíců – zhruba v té době nastoupil na kliniku Joe –, načež její choť dospěl k závěru, že Melanie má větší zájem o kliniku než o vyvařování pro něj, a požádal o rozvod.

„Takže to bylo zhruba v době té naší firemní oslavy?“

„E-he,“ mumlá Melanie do ohbí svého loktu. „Rozvod mě málem zabil. A ta oslava byla prvním dnem, kdy jsem se zkoušela vrátit do života.“

„Sakra. Proč jsem nechytil příležitost za pačesy?“

„Nevím. Proč ne?“

Joe se žalostně směje. „Myslím, že odpověď znáš. Včera večer jsme se o tom bavili. Nepřipadalas mi jako žena, která by měla zájem poznat ,svět podle Joea‘.“

Joe se jen těžko smiřuje se vším, co mu během let uniklo, ale zároveň chápe, že byl tehdy někým jiným. Nebyl jako Jonathan Keay – muž dostatečně duchaplný a sebevědomý na to, aby sebral rukavici, kterou on nechal ležet. Svůj milostný vztah pak dokázali Keay a Melanie držet před ostatními docela dlouho v tajnosti. Uplynuly téměř čtyři roky, než z něj terapeut vycouval.

„Takhle dlouho mu trvalo, než pochopil, že z kliniky neodejdu, že se nehodlám vzdát starosti o pacienty a že nechci trčet doma a péct mu bábovky. Na druhou stranu,“ dodává Melanie zamyšleně, „jsem si sice prošla peklem, ale poprvé v životě jsem dokázala zhubnout. Takže to možná přece jen k něčemu bylo – všechno zlé je k něčemu dobré, jak se říká.“

Melanie je vteřinu od vteřiny lidštější a na Joea tím dělá stále větší dojem. Sám žasne, jak uvolněně se v její společnosti cítí. Jako by to dělali odjakživa – jako by si odjakživa povídali o minulosti. A vzájemně si přiznávali slabiny.

Pijí spolu kávu a jedí topinky, které Melanie připálila. Jinovatkou na zahradě se brodí jelen – Joe ho mlčky sleduje a napadá ho, že včera v noci to také mohl být on. Možná. A pokud ano, není to nakonec dobrodiní? Jako by malý kousek jeho krajiny pronikl až sem do města a ohlásil mu: je to v pořádku. Všechno je v naprostém pořádku. Zmatené vyčerpání, které celý týden pociťoval, se vypařilo jako skotská mlha a místo něj se dostavila divoká síla – jako by toto byl první den života. První sluneční paprsky, první modrá obloha, první postel, polštář, koberec a okno, jaké člověk poznal.

Joe má v sobě tolik energie, že zatímco se Melanie chystá do práce, provádí jí v domě několik drobných oprav. Jako by už mu to tu patřilo. Zlomená úchytka v kuchyni, uvolněný boční kryt vany… Joe všechno opravuje a připadá si jako jediný chlap na světě – svalnatý a důležitý, s nohama černošského fotbalisty, po kterých vždy toužil. Leží v trenýrkách a tričku na podlaze a přeje si, aby Melaniin holčičí box na nářadí s růžovou rukojetí měl i jinou funkci než jen vypadat roztomile. Melanie se zatím v ložnici líčí a i ona vypadá roztomile. Na sobě má krátký růžový saténový župan, který by na kterékoliv jiné ženě působil lacině. Ona v něm však září.

„Copak?“ ptá se, když zachytí jeho pohled. Rozpřáhne ruce, skloní hlavu a dívá se na sebe, aby se ujistila, že župan neodhaluje, co nemá. Tohle je na ženách zvláštní – dovolí chlapovi provádět s jejich tělem nejneuvěřitelnější věci a pak jsou zčistajasna strašně ostýchavé. „Nejsem tlustá?“

„Hrozně. Nechápu, jak se sebou můžeš žít.“

„Cože?“ Melanie propadá panice. Opravdu má trochu bříško – nebo spíš malou vrstvičku tuku, kterou Joe pokládá za neuvěřitelně sexy. Včera v noci se tímhle svým tukovým prstencem strašlivě zaobírala: neustále si ho zakrývala rukama a žadonila: „Nedívej se na mě – prosím tě, nedívej se.“

„Vážně?“ říká nyní. „Co vidíš?“

„Nevidím nic, Melanie,“ ujišťuje ji Joe. „Koukám na tebe, a jestli chceš slyšet pravdu, tak nemyslím na tvoji postavu, ale na to, jak strašně rád bych tě ještě jednou opíchal.“

Melanie se konečně uvolňuje. Hihňá se a mává rukou. „Ne, vážně.“

„Já mluvím vážně.“

Červená, otevírá ústa a zdá se, že o této variantě opravdu přemýšlí. Pak si však zřejmě vzpomene, že musí do práce. Dívá se na hodinky. „Ajajaj. Joe?“

„Takže dneska večer? Po práci?“

„Nevidím důvod, proč ne.“

„Tak platí.“

Joe dál bojuje s bočním krytem vany. Není to tak jednoduché – vypadá to, že jeden šroub je vytržený. Joe přemýšlí, jak se to mohlo stát. Působí to na něj násilně a neurvale. Náhle mu před očima vyskakuje obličej Jonathana Keaye. Překvapuje ho, že Jonathan v Melaniině domě tyhle věci neopravil. Možná nebyl domácí kutil.

„To je zvláštní.“

Joe přerušuje práci a tiskne bradu na prsa, aby v ložnici viděl Melanii. Ta má na klíně otevřenou kabelku a mračí se. Nechápavě.

„Co je zvláštní?“

Melanie na něj upírá zrak. „Já nevím. Můj náramek. Měla jsem ho tady. A je pryč.“

„Náramek?“

„Ano, já…“ Melanie prohledává obsah kabelky. „Včera jsem si ho v práci sundala a dala si ho do kabelky – nechtěla jsem zbytečně upozorňovat na tohle.“ Zachmuřeně zvedá ovázanou ruku. „Říkala jsem si, že s náramkem by na mě všichni civěli ještě víc.“

„Co to bylo za náramek?“

„Jen takový jednoduchý tenký náramek. Dal mi ho Jonathan.“

Joe se vytahuje zpod vany a opírá se o loket, aby na Melanii pořádně viděl. Připadá mu opravdu zaskočená a spěšně vytahuje předměty z kabelky. „Sakra,“ ulevuje si. „Sakra.“

Všímá si, že se na ni Joe dívá, a snaží se trochu sebrat. Věnuje mu chabý úsměv. „No nic.“ Znaveně si tře zátylek, jako by chtěla naznačit, že tohle všechno se dalo čekat. „Stejně neměl žádnou cenu. Vůbec žádnou.“

Joe si myslí, že Melanie lže. Nevěří, že pro ni náramek „neměl žádnou cenu“. Naopak si myslí, že pro ni hodně znamenal. Zaplavuje ho nečekaná vlna žárlivosti. Musí ji spolknout. Znovu se souká pod vanu a pokračuje v opravě krytu.

Zeldina skříňka

Včera byl propuštěn jeden z dlouhodobých pacientů kliniky Beechway – a tato změna dynamiky obvykle zbylé pacienty znepokojí. Dnes jako by však nastal pravý opak: oddělení se zdá mnohem klidnější než v posledních několika měsících. Žádné mačkání nouzových tlačítek, žádné krize, žádné sanitky, hrozby, slzy ani případy inkontinence. Celá klinika jako by se vznášela v nebeském poklidu.

Joeova kancelář vypadá za denního světla úplně jinak. Joe nechápe, proč tu onehdy v noci nechtěl zůstat. Z čeho byl nervózní? Temnota přináší strach, což je nejzákladnější lidský instinkt. Nemohl týž strach včera v noci vyvolat i stopy na zahradě za Melaniiným domem? Ne, ty stopy tam fakt byly. Nevymysleli si je. Spíš jde o to, že atmosféra na oddělení – všechny ty bláznivé představy a zvěsti – zapůsobily na jeho i Melaniinu fantazii.

Joe se snaží najít záznamy údržby z doby, kdy si Moses vydloubl oko, jenže Melanie má pravdu: buď jsou zničené, nebo pohřbené tak hluboko v úředním systému, že už je nikdy nikdo nenajde. Některé písemnosti související se Zeldinou smrtí jsou v jeho kanceláři – a tak k nim Joe obrací pozornost. Je třeba vyplnit formuláře, napsat dopisy, vyřídit její pozůstalost, a jakmile dá patolog k dispozici její tělo, bude klinika muset s alespoň předstíraným zájmem zorganizovat pohřeb. Melanie se ho z piety pravděpodobně zúčastní. Joe by ji mohl doprovodit, jenže by to od něj bylo pokrytecké – Zeldu nemohl vystát. Těžko může jít na její pohřeb a předstírat před její rodinou smutek.

Na jeho stole leží složka obsahující záznamy o Zeldiných sociálních terapiích. Někdo ze sociálních pracovníků mu ji sem přinesl a nechal u ní vzkaz: Tohle jsem našel v Zeldině skříňce v terapeutickém centru. Nebude to potřebovat vyšetřovací tým? Nebo rodina? Pokud ne, pak to laskavě skartujte – my pro to nemáme žádné další využití. Joe lenivě listuje záznamy: mezi bezpočtem úkolů, které Zelda během terapií dostávala, figuruje i teoretický životopis určený fiktivnímu zaměstnavateli nebo seznam vlastností, jimiž se Zelda může pochlubit světu (napsala: atraktivní, lidská, vždy připravená naslouchat). Dále jsou tu recepty, které si pacientka stáhla z internetu, výtvarná díla nebo koncepty stížností, v nichž Zelda podrobně líčila, jak ji noc co noc znásilňují záškodničtí pacienti, personál a démoni. Jeden dopis je adresovaný Baracku Obamovi. Joe kroutí hlavou. Představuje si, že v Bílém domě mají speciální tým, který se zaobírá výlučně korespondencí cvoků – chlapi v oblecích a holky z Brooks College, úplně jako v seriálu Západní křídlo.

Joe se chystá celou složku vyhodit, jenže v tom ho upoutává cosi na jednom Zeldině výkresu. Sedá si na židli, pokládá si složku na klín a rozprostírá obrovský výkres na stole. Podle jeho zkušeností jsou umělecká díla duševně nemocných osob buď téměř obsesivně vyumělkovaná (panoráma Londýna vymodelované uvnitř lahvičky od parfému a podobně), nebo naopak ubíjejícím způsobem dětinská.

Zeldino dílo spadá do druhé kategorie. Je to obrázek, na který by byl možná pyšný žák čtvrté třídy. Na neuměle nakreslených koních se přes blata řítí tvor, který by mohl být kocourem Garfieldem, ale také hrabětem Draculou. Joeovu pozornost však upoutává cosi v horním rohu. Vypadá to jako druhá postava, která sleduje výjev ze vzdálené hory. Má převážně lidskou postavu, avšak její tvář je až strašidelně hladká a postrádá jakékoliv rysy. Oblečená je v bílých šatech. Vlasy se jí na skráních kroutí a paže má oranžovohnědě pruhované. V obou rukou něco svírá – vypadá to jako malé loutky.

Joe rychle pouští výkres na stůl. Vstává, krátce přechází po kanceláři sem a tam, otírá si ruce a vrhá nejisté pohledy na umělecké dílo. Nakonec si přitahuje stolní lampu a studuje výkres pečlivěji. Teď už vidí, proč se Garfield podobá Draculovi: jeho jazyk je odulý a má sytě červenou barvu. A obě jeho paže krvácejí. Joe přesunuje pohled k zakrslé postavě v pozadí. Dřepí? Nebo je prostě jen malá? Vypadá jako liliput. Každý, kdo kdy popsal Maud, navíc neopomněl uvést, že tato žena má hladkou tvář bez charakteristických rysů.

V Joeovi to všechno vyvolává vztek. Právě když se mu začala zlepšovat nálada, právě když začal doufat, že se Maud nadobro vytratí z jeho myšlenek, muselo přijít tohle.

jeskyně z broskvových pecek

Místnost je malá a má nízký strop. Povrch zdí připomíná vyleštěné pecky od broskví a podlaha je měkká. Místnost je prosycená borovou vůní a temná – tak temná, že by se Penny měla bát. Ona se však nikdy nebojí. Je si jistá, že temnota pomine a že někde v tomto malém stěsnaném místě se nachází východ, červí díra vedoucí k něčemu většímu. Naslepo šmátrá kolem sebe a vůbec nepochybuje o tom, že východ je blízko. Někdy si v tom snu představuje, že hledá korkovou zátku ve zdi, která se musí vytáhnout. Jindy jsou to malá dvířka vedoucí do stejně malého průchodu, do něhož se Penny dokáže vsoukat. A ještě jindy je to špunt na řetízku. Když zatáhne za řetízek, objeví se díra, která rozžehne hvězdy, slunce i celé sluneční soustavy.

V okamžiku, kdy už si Penny myslí, že průchod najde, však ten sen neúprosně skončí a zmizí. Obraz se rozplyne, kolem se prožene vichřice a zůstane jen samotná Penny – leží na zádech, mžourá do stropu ve své ložnici ve starém mlýně a srdce jí hlasitě tluče.

Nyní instinktivně natahuje ruku a hledá na druhé půlce postele Suki. A pak jí to dochází. Ach ano. Tahle část jejího života skončila. Všechno je pryč. Nechává ruku doputovat přes přehoz a je si jistá, že na něm cítí slabé teplo – jako by tu leželo cosi živého. Jenže je to jen zbožné přání. Duch jejího psa.

Penny si znovu všímá, jak je přehoz otrhaný. Nyní dokonce vidí, že jeden kus zcela chybí – kus látky ze šatů, které kdysi nosívala. Penny si na ty šaty dobře vzpomíná: měly fialovou barvu a květinový vzor s propletenými lístky. Rukávy do zvonu a asymetrickou sukni. A právě tento kus látky se z přehozu odpáral a zmizel. V Penny to vyvolává vzpomínku na jednoho kluka, kterého před dlouhými lety znala. Měl ve zvyku krást lidem šaty. Stačily mu přitom drobné útržky: tam kus halenky, jinde pár nití z kabátu. Chudák. Chudák nemocný. Tak nebezpečný, a přitom tak politovánihodný. Penny odkládá přehoz a vstává. Na sebelítost není čas – není čas truchlit a stěžovat si, není čas plakat a litovat. V tuto roční dobu mívá nejvíc práce a po dvou dnech péče o Suki se jí nahromadila spousta povinností.

Otevírá okenice, dává si rychlou sprchu, obléká se a schází ze schodů do přízemí. Její firma Forager,s Fayre, kterou začala provozovat už před rozvodem, před tou záležitostí s Grahamem, sídlí v tomto podlaží. Na protějším konci místnosti stojí dva obrovské průmyslové sporáky a podél cihlových zdí se táhnou regály plné jejích výrobků a pracovních nástrojů. Sklenice s džemy, skleničky s přísadami, krabičky se štítky, složky s podrobnými informacemi o zákaznících. Mlýn byl postaven začátkem devatenáctého století, kdy celá oblast prosperovala díky ziskům místního vlnařského průmyslu – mlýn obsahuje celé jedno podzemní podlaží, které se nikdy nemodernizovalo. Potok tekoucí pod mlýnem sloužil nejen k pohonu mlýna, ale i k propírání ovčí vlny. Penny by mohla rozšířit výrobu do podzemí, ale firma Forager,s Fayre už je v této místnosti dobře zajetá a ona nemá energii ani chuť ji zvětšovat.

Ke snídani si dává krajíc chleba, který si máčí do vychladlé rosolovité pěny sesbírané z horního okraje kádí s džemem. Většina lidí pěnu vyhazuje, ale ona ji sbírá do malých kameninových misek a skladuje ji v lednici. V tomto domě se všechno upotřebí a použije.

Po snídani vchází Penny do přípravny. Před třemi dny jí přišla zásilka dvaceti kilogramů mišpulí. Jsou už naměklé, ale dnes ráno je bude potřeba obrátit, aby změkly úplně a dal se z nich vyrobit džem. A pak tu leží asi pětadvacet mušelínů na cezení jogurtu, které je nutné vyvařit, a hromada štítků k potištění. Když tu není Suki, která by jí dělala společnost, nemá Penny na nic náladu. Přesto si uvazuje zástěru, ukrývá vlasy pod čepcem a pouští se do práce.

Mušelíny v ní probouzejí vzpomínku. Už je vyvařila a právě je věší v sušárně, když se jí události v Upton Farm zjevují před očima s takovou naléhavostí, až jí to bere dech. Zřejmě to nějak souvisí s vůní a charakteristickou vínovou barvou mušelínů. Penny si náhle uvědomuje, že toho rána před patnácti lety dělala přesně totéž co dnes. Mišpule letos stejně jako tehdy dozrály brzy – a stejně jako dnes musely i tehdy změknout v sušárně. Ze všeho nejvíc ji však zřejmě zasáhne pohled na zabarvenou látku mušelínů a šeptavý zvuk žehličky. Jako zaschlá krev.

Musí se vrátit do kuchyně, kde zůstane šokovaně stát. Znovu si uvědomuje, jak je tu všechno podobné – hromady sklenic, víčka, kolečka voskového papíru čekající na okamžik, kdy se ocitnou na povrchu džemu. V botárně vidí kouřící hromadu podrcených semínek, která později poputuje na kompost. Ve vzduchu se vznáší stejná vůně cukru a bublajícího sirupu.

Na zadním regálu, v mezeře mezi zásobami „Pennyina vánočního čatní“ a „huspeniny ze zapomenuté divoké jabloně“, stojí kalendář. Penny ho ručně vyrobila během jednoho chladného prosincového víkendu, kdy neměla žádné zakázky ani plánované návštěvy a žádná lepší činnost ji nenapadla. Každý měsíc pečlivě vybarvila příslušnou barvou a dny v týdnu napsala starým plnicím perem. Nyní přistupuje ke kalendáři a mračí se. Je říjen. Říjen, kdy se sbírají divoká jablka a trnky. A kdy se začíná vyrábět jablečný gin. Penny natahuje ke kalendáři ruku, zvedá stránku a dívá se na listopad, do jehož začátku zbývá jen několik dní. Druhého listopadu jsou dušičky. Den, kdy si lidé bytostně uvědomují bezcennost vlastních těl a dochází jim, že ve skutečnosti existují pouze ve svém duchu. Mystický den, kdy se odpradávna vzpomíná na zesnulé.

Je to téměř na den patnáct let, co Isaac Handel zabil vlastní rodiče.

Isaac Handel

Když Joe kráčí se Zeldiným výkresem v ruce ke kanceláři ředitelky, dochází mu, že ho na chodbu možná nevyhnalo ani tak mrazení při pohledu na pacientčin výtvor jako spíše snaha najít si záminku k rozhovoru s Melanií. Chce být v její společnosti. Když stoupá po schodech do mezipatra, přemýšlí o tom, jak se k němu včera v noci v posteli otočila zády – a jak to v něm vyvolalo ochranitelské pudy. Přemýšlí o Jonathanu Keayovi a jeho silných pažích a klade si otázku, zda on Melanii chránil. Pacienti mu kvůli nevrlému chování přezdívali „Mrzoutský Ký“. Měl arogantní, povýšenou intonaci, jako by odmala seděl na koni a hrál pólo. Joe přemýšlí, jestli byl Keay někdy nevrlý i na Melanii. Pokud ano, tak si to určitě nezasloužila.

Klepe na dveře, aby zachoval dekorum, a po dlouhé pauze slyší znavené: „Ano?“

„To jsem já.“

„Joe?“

„Ano.“

Další ticho. Joe slyší kroky a pak otáčení klíče v zámku. Teprve nyní si uvědomuje, že dveře byly zamčené. Když je Melanie otevírá a Joe vidí její tvář, chápe důvod. Melanie má rozcuchané vlasy a obličej pomačkaný od spánku. Doháněla deficit. Joe okamžitě cítí touhu ji políbit.

„Jejda.“ Melanie si protírá obličej. „Promiň. Zrovna jsem…“

„Já vím.“ Joe vchází dovnitř a zavírá za sebou dveře. „Hej,“ říká a roztahuje ruce, „pojď ke mně.“

Melanie se usmívá a pokládá mu hlavu na prsa. Joe ji tiskne k sobě a dává jí polibek do vlasů. Melanie je tak teplá a hebká. Kdyby znal správná slova a měl dost sebedůvěry, přímo na místě by ji požádal o ruku. Už proto, aby mohl navěky cítit vůni jejích rozcuchaných vlasů.

„Včera v noci jsem vůbec nespala.“

„Já vím,“ mumlá Joe. „Já taky ne. Mám ti uvařit kávu?“

„Probůh. Ano, buď tak hodný.“

Součástí Melaniiny kanceláře je i koupelna s toaletou a kuchyňka vybavená mikrovlnnou troubou, sporákem, dřezem, ledničkou a moderním kávovarem se sadou pestrobarevných smaltovaných šálků velkých jako náprstky. Zatímco Melanie odchází do koupelny a oplachuje si obličej, vaří Joe tři šálky – dva pro ni a jeden pro sebe. Dnes měli první společnou snídani, takže už ví, jakou kávu má Melanie ráda. Silnou, černou a plnou cukru. Joe pokládá za skvělé, že Melanie dává přednost cukru před umělými sladidly a že si do kávy přidává spoustu mléka – přesně takovou kávu pily máma a Patience: ne americkou, nýbrž hodně evropskou. Melanie je v práci možná upjatá a přísná, ale radostem a vášním dává v soukromí volný průchod.

Vychází z koupelny, vrací se ke svému stolu a Joe přináší šálky s kávou. Melanie přebírá své dva, upíjí a zvedá obočí. „Tak o co jde?“

Joe vytahuje Zeldin výtvor a ukazuje jí ho. Melanie na něj chvíli hledí, načež si nasazuje brýle a prohlíží si ho pozorněji. Nakonec zavrtí hlavou.

„Promiň, ale nic mi to neříká. Jsem natvrdlá. Nač se to koukám?“

„Tohle nakreslila Zelda.“

„A co jako? Je to Dracula. Nebo netopýr – těžko říct.“

„Já myslím, že je to ona a že před něčím prchá. A tady? Vidíš tohle?“ Pokládá prst na tvář postavy na kopci.

„Co to je?“

„Ty víš, co to je. Slovo na ‚em‘.“

Melanie zírá na výkres a po chvíli se jí propadají tváře. Znaveně si protírá oči. „Ach, Joe, snažně tě prosím, už ne. Teď když už to konečně leží u ledu…“

„Vážně to leží u ledu?“

„Ano. Ráno mi volali z přezkumného týmu. Oficiálně mi nemůžou nic říct, ale naznačili mi, že to dopadne dobře – žádné další šetření nebude zapotřebí. Zelda bude pohřbena s důstojností, kterou si zaslouží, a všechno se vrátí do normálu. Do normálu.“ Melanie zdůrazňuje poslední slovo. „A ty mi teď ukážeš tohle? Joe, nějak se mi derou na mysl slova ‚sršní‘ a ‚hnízdo‘. A taky slovo ‚píchat‘. V nesexuálním smyslu.“

„Vyslechni mě, prosím tě.“

Melanie dlouze vzdychá. Nevstává však od stolu. Místo toho si podepírá hlavu rukama a obrací oči v sloup. „No dobrá, pusť se do mě. Jsem jedno ucho. Ale oči, to je něco jiného. Nad těmi kontrolu nemám. Jestli budeš mít pocit, že usínám, tak za to můžou moje oči.“

Joe usedá naproti ní.

„Podívej se na tohle.“ Zapichuje prst do postavy. „Nenapadá tě přitom něco? Někdo?“

Melanie chvíli mlčí a upřeně hledí na výkres. Nechová se odmítavě – skutečně si postavu prohlíží a zamýšlí se. „Ano,“ připouští nakonec a sundává si brýle. „Jistě, ano, někoho mi to opravdu připomíná. Ta postava vypadá jako Isaac Handel. Ten pulovr – ten byl jeho oblíbený. A pak ty vlasy… A jeho hračky, samozřejmě.“

„Isaac.“ Joe dlouze a kontrolovaně vzdychá. „Přesně tak. Isaac.“

„Ale ten už tu není. Včera jsme ho propustili.“

Joe přitakává. Neříká nic o včerejších událostech v zahradě, ale myslí na ně. Klade si otázku, jestli Melanie myslí na totéž. „Když zapátráš v paměti, Melanie, nevzpomínáš si, jestli někdy mluvil se Zeldou?“

„Možná ano.“

„Ale proč by ho Zelda nakreslila takhle?“

„To nevím, Joe. To opravdu nevím.“

„Isaac byl pacientem ve stejné době, kdy zemřela Pauline – víme, jestli spolu trávili čas?“

„Na takové věci si nevzpomínám. Je to hezkých pár let. Ale nepřekračujeme už trochu naši sféru působnosti? Smrtí Zeldy jsme podráždili celé byrokratické klubko zmijí a já už si myslela, že se situace konečně vysvětlila a všechno se začíná uklidňovat.“

„Zkus o tom přemýšlet – tohle je moc velká náhoda. Ty výpadky proudu, ty nápisy. I to, že Isaac má…“ Joe ukazuje na kresbu a hledá správná slova. „Že je nakreslený s tímhle obličejem. Nemůžeme zavolat některému z těch policajtů, se kterými jsme se seznámili na fóru? Ti tyhle věci řeší. Nemusíme jít oficiální cestou, prostě je požádáme o neformální schůzku a…“

„Joe, prosím tě.“ Melanie mu pokládá ruku na dlaň. „Prosím tě. Já vím, že nejsem dokonalá, ale… Zkus mi v téhle věci trochu věřit. Nechme už to být, ano? Veďme kliniku dál správným směrem. Bez skandálů, bez čmuchajících policistů všude kolem. Správní rada tyhle věci nesnáší.“ Kouše se do rtu a naklání hlavu na stranu. „Prosím, Joe. Strašně moc to pro mě znamená.“

Joe mlčí. Dívá se na její prsty na své ruce. Melanie kliniku nesmírně miluje. A pokud chce Joe vstoupit do světa vážného vztahu, v těchto věcech bude muset ustoupit.

„Chtěla jsem se tě na něco zeptat, jestli to není moc neomalené,“ říká Melanie, zatímco Joe stále svádí vnitřní boj. „Máš na večer nějaké plány?“

Joe zvedá hlavu. Melanie se na něj usmívá a její průzračně modré oči vypadají jako letní obloha. Zvedá obočí. „Tak co?“

Její slova jako by v něm aktivovala spínač a uvolnila proud endorfinů, které teď proudí jeho tělem. Joe vrtí hlavou a znovu vzdychá. „Jo, jo, jo – jasně. Ale nejdřív se budu muset postarat o Stewarta. Musím ho vyvenčit – když ho nechám příliš dlouho s Patience, začne se měnit v kytovce.“

„Škoda že ho nemůžeš vzít ke mně. V nájemní smlouvě mám přísný zákaz veškerých zvířat.“ Chvíle ticha. „Zvlášť na psy jsou psi.“

Joe se směje. Melanie je pravým opakem ženy, za kterou ji považoval – vtipná, laskavá i mile pošetilá a on je do ní čím dál zamilovanější. Uplynulo sotva čtyřiadvacet hodin a on padá ze srázu někam, kam si myslel, že se už nikdy nepodívá. „A co až ho vyvenčím? Řekněme v osm u tebe?“

„To zní skoro jako rande.“

Joe vychází z kanceláře jako ve snách. O patro níž jde právě chodbou Ranař. Joe chvíli váhá a přemýšlí, jestli se nemá vrátit nahoru a počkat, až dozorce přejde, jenže už je pozdě. Ranař zvedá hlavu a zachytí pohledem jeho tvář. Joeův výraz možná mluví sám za sebe, možná bezděky vytrubuje do světa, že Joe nebyl v kanceláři ředitelky výlučně kvůli pracovním věcem – nastává totiž odmlka, během níž ani jeden z obou mužů neví, jak reagovat. Po Ranařově obličeji se nakonec rozlévá potměšilý a chápavý úšklebek. Dozorce pokračuje v chůzi, jen zatíná ruku v pěst, zvedá ji směrem k Joeovi a ukazuje mu znamení gangu.

Blahopřeju, sděluje mu. Všechna čest.

plán

Den se pod šedivou oblohou vleče. Těžké tmavé mraky stojí nízko na obloze. Stromy ve východním Somersetu se sklánějí a spouštějí pestré vlhké listy na muže a ženy v černých kombinézách, kteří s usilovnou námahou pročesávají lesní půdu, z níž stoupá pára. Podpůrná skupina z hrabství Avon a Somerset se druhý den snaží najít ostatky Misty Kitsonové.

Na shromaždišti, kde všechny pátrací týmy zaparkovaly auta, sedí Jack Caffery v policejním voze a rádio má naladěné na jakýsi diskusní pořad. Staženým okénkem proudí dovnitř čerstvý vzduch. Caffery má na sobě oblek a na něm fleeceovou bundu značky Rab. Pomalu potahuje z elektronické cigarety. V noci vůbec nespal – ani půl lahve skotské ho nevyprostilo ze začarovaného kruhu neodbytných myšlenek. Snažil se vymyslet, jak to celé pojmout – jakou roli si přisoudit v pomýleném scénáři, který sám vytvořil. Myslel si, že poskytl Bleše dostatečný časový odstup, aby pochopila, jak se věci mají a co je třeba udělat. Jenže ona reagovala úplně jinak. Je šokovaná, zdráhavá a brání se a on se s tím musí nějak srovnat.

Dívá se na obzor – do pásu bělostných mračen se zapichují pokroucené špičky stromů s opadaným listím. Zbývá mu posledních pár dnů, než bude muset uvést svou složitou hru do pohybu. A aby problémů nebylo málo, dnes ráno na něj v kanceláři čekal superintendent a záštiplně mu sdělil, že má štěstí – žádné nové případy se neobjevily. Jedním dechem mu ovšem připomněl, že v okamžiku, kdy se vyskytne nové vyšetřování, se to všechno změní.

Cafferymu teprve nyní dochází, že ženský hlas v rádiu patří Jacqui Kitsonové. Vytahuje z cigarety náplň, zavírá okno a zesiluje zvuk.

„Policie dělá, co může – a já bych k tomu chtěla dodat, že už podle mě bylo načase.“

Caffery poklepává cigaretou o volant, zatímco Jacqui mluví dál.

„Samozřejmě se modlím, aby se dcera našla živá. Ani po takové době se nevzdávám naděje.“

Caffery vypíná rádio a chvíli jen tak sedí se sklopenou hlavou. Jeho matka byla katolička; řekla by, že Jack spáchal prvotní hřích. Kdyby se ho pak snažila pojmenovat a najít pro něj důvody, objevila by zbabělost nebo chtíč. Nikdy však ne chamtivost. Tuto vlastnost nemohl Cafferymu nikdo vyčítat.

Ozývá se ťukání. Caffery sebou cukne a mžourá. Přes okno na straně spolujezdce na něj hledí Blecha a její dech zamlžuje okenní tabulku. Stále má na sobě tyvekovou pátrací kombinézu, jen kapuci má staženou. Caffery váhá, poté se naklání a odemyká dveře. Blecha je otevírá, nastupuje dovnitř a opět je zabouchne.

„Takže co se děje?“ říká na úvod.

„Co jako?“

„Už jsme tu silnici prohledali jednou a koordinátor teď tvrdí, že to musíme udělat znovu. To jste nařídil vy, že jo?“

„Musel jsem se ujistit, že vám nic neuniklo.“

„Houby. Tohle je jediný úsek, který jste rozhodl prohledat znovu. Udělal jste to jen proto, abyste na mě vyvinul nátlak.“

Caffery zavírá oči a počítá do deseti. „Dobrá.“ Pokládá loket na volant a otáčí se čelem k Bleše. „Už dlouho vás kryju – a od vás jsem se za to dočkal jen sprostoty.“

Blecha dlouze oddechuje. Tváře má zčervenalé zimou a vlasy rozcuchané. „Tak pardon. Povězte mi, co jste mi chtěl včera v noci říct. Možná s tím nebudu souhlasit, ale aspoň to bude venku.“

Caffery si strká náplň falešné cigarety do kapsy fleeceové bundy. Chvíli mu trvá, než si v hlavě sesumíruje správná slova. Tuto řeč si předem připravil, dokonce si ji nacvičoval, jenže nepočítal s tím, že ji bude muset pronášet v tak nepřátelské atmosféře.

„Nastíním vám scénář, podle kterého by to mohlo proběhnout. Zkuste si to představit. Prohledáváte oblast, kterou jsme posledně opomenuli prohledat. Přitom najdete kosterní pozůstatky…, řekněme někde…, co já vím, někde tady, a…“

„Moment, moment! Opravdu vás slyším správně?“

„Přemýšlejte o tom – jak často jste řešila podobnou situaci? Někdo se pohřešuje. Vy prohledáváte okolí, ale pátrací oblast vytyčíte o kousek menší, než bylo nutné… Ostatky bývají obvykle tak rozložené, že se nedají identifikovat nebo se přinejmenším nedá stanovit příčina smrti. A v Mistyině případě? Ta žena byla narkomanka, trpěla depresemi, rozpadalo se jí manželství, novináři ji pořád vláčeli nějakými nepříjemnými kauzami. Možná si našla nějaké klidné místečko, aby nabrala síly, usnula a už se nevzbudila. Stalo se to v květnu, ale ta noc byla chladná – ověřoval jsem teploty. Byla to odchylka od dlouhodobého průměru. Vzhledem k jejímu stavu u ní mohlo docela rychle nastat podchlazení a dezorientace. Dochází k tomu tak běžně, že už je to skoro klišé. Kosti rozházíme po okolí tak, jak by to udělala lesní zvířata – což je zlý sen každého patologa. A nezapomínejme taky na jednu zásadní věc. Že veškerou kriminalistiku má pod palcem hlavní vyšetřovatel. A hlavním vyšetřovatelem v tomto případu je…“

Blecha se odvrací. Ví, že jako hlavní vyšetřovatel má Caffery kontrolu nad rozpočtem na veškeré kriminalistické analýzy. Mohl by vést patology kterýmkoliv směrem.

„A kromě toho,“ předkládá Caffery poslední argument, „kdybych byl právě u toho, když ty ostatky najdete, mohli bychom veškeré přehlédnuté stopy označit za kontaminované. Jsme krytí ze všech stran.“

Blecha se upřeně dívá z okna. Z její vysílačky se line hluboký praskavý zvuk. Venku se hemží členové pátracích týmů; vracejí se na parkoviště a baví se mezi sebou. Ve tvářích mají ustarané výrazy lidí, kteří netuší, že hledají zbytečně.

Když Blecha konečně odpoví, zní její hlas tiše a kontrolovaně. „Nemůžu se potápět. Mám v háji uši. A vy se na to místo dostat nemůžete. I kdybyste přesně věděl, kam se máte potopit, musel byste být vynikající potápěč. Opravdu mimořádný.“

„To znamená ano?“

„Co uděláte, když to odmítnu?“

„Tak daleko jsem to nepromyslel.“

Blecha vzdychá. Chytá se dvěma prsty za kořen nosu. „Je mi líto, Jacku. Děkuju vám za všechno, co jste udělal, ale ne. Už jsem o tom přemýšlela, opravdu hodně – probírala jsem to ze všech stran, ale takhle je to opravdu nejlepší. A nejbezpečnější. Je mi to moc, moc líto.“

Starbucks

Isaac Handel byl onen pacient s vlasy ostříhanými podle kastrolu, který během oné osudné snídaně jako první upozornil Joea na to, co Moses provádí se lžící. Až do včerejšího rána, kdy byl propuštěn do domu na půli cesty, strávil celý svůj dospělý život na klinice Beechway, na oddělení s vysokou ostrahou. Sedm let před Joeovým příchodem se dostal z kliniky pro mladistvé na zdejší akutní oddělení a podle historek z té doby se v Beechway nezapsal jako právě bezproblémový pacient.

Bylo mu tehdy osmnáct, měl akné, mastnou pleť a špatný orientační smysl. Navíc příšerně smrděl – všude se za ním táhla ohavná pachová stopa. V podpaží neustále nosil dvě hračky, kterým říkal „panenky“ – ošklivé figuríny, které zapáchaly stejně hrozně jako on. Nenechal si je vzít – nikdy.

Jeho zápach se postupně zhoršoval a personál musel použít kombinaci taktiky a fyzické síly, aby přiměl Isaaka k mytí. Tři ošetřovatelé ho odvedli do sprchy a podařilo se jim ho svléknout. Když se mu však pokusili sebrat panenky, Isaac je za to odměnil tím, že na ně začal vydatně močit. Od té doby se mu nikdo nikdy nesnažil panenky brát.

Léky a terapie však postupně začaly účinkovat a Isaac se zklidnil. Začal se sprchovat a přestal zapáchat tak, že v jeho blízkosti nechtěl nikdo sedět. Zato jeho sbírka panenek se rozrostla – z kapesného si kupoval materiály a na pracovních terapiích s Jonathanem Keayem ty zatracené figuríny neustále sešíval a maloval. Keay mu přitom hodně pomáhal – tak hodně, až si Joe začal klást otázku, jestli ho Jonathan neupřednostňuje před ostatními pacienty. Panenky vypadaly jako zrůdičky: měly drobné zoubky a živoucí oči zasazené v háčkovaných obličejích. Případně rudě lemované oči v porcelánových hlavičkách, které Isaac vypaloval v peci terapeutického centra. Od žádné z těchto panenek se Isaac nenechal oddělit. Co největší počet jich nosil u sebe a zbytek měl ve svém pokoji – ležely na hromádce na jeho posteli, pokroucené, bezvládné, namačkané na sobě jako miniaturní mrtvoly.

Joe si nemůže pomoci. Navzdory slibu Melanii nedokáže přestat myslet na Isaaka Handela. Na podivného mužíčka Isaaka. Čeká, až se jedna ze sekretářek zvedne od stolu a odskočí si na toaletu, a zezadu na ni volá: „Můžu si na chvíli sednout k tvému počítači? Chci se podívat na rozpis.“ A když sekretářka ležérně mávne rukou, usedá na její židli.

Joe nikdy nevěděl – nikdy nechtěl vědět –, proč se Isaac do Beechway vlastně dostal. Když na kliniku nastoupil on, byl už Isaac úplně jiný: tichý, povolný a nekonfliktní. Léky užíval bez jakéhokoliv odporu. Joe s ním vždy vycházel dobře, pokud se to tak dá říct. Jediné, co se mu nelíbilo, bylo Isaakovo chování, kdykoliv se na obzoru objevila Melanie. Většinou pak všeho nechal, zarazil se, a když kolem něj třeba ředitelka prošla po chodbě, upřeně ji sledoval jako pes hárající fenu – jako by za sebou zanechávala hormonální stopu. Načež začal Joeovi klást nepatřičné otázky: Kde bydlí? Kolik jí je? Je vdaná? Joe už je zvyklý, že mužští pacienti reagují na Melanii takto – je pro ně záhadou, kterou jejich mozky nacpané medikamenty nedokážou rozluštit. Když se to vezme kolem a kolem, nechoval se Isaac vůči Melanii o nic vlezleji než ostatní pacienti. A jiný důvod nemít ho rád Joe neměl.

Sekretářka, u jejíhož stolu Joe sedí, má na starosti administrativu spojenou s posudkovými komisemi. Jejím úkolem je přepisovat audiozáznamy z jednání. Přepis jednání o Isaaku Handelovi nachází Joe v jejím počítači okamžitě – tato konkrétní sekretářka je extrémně organizovaná a pečlivá – a rychle ho kopíruje na křiklavý flashdisk, který Patience dostala jako věrná zákaznice sázkové kanceláře. Fleška má tvar koňské hlavy. Joe už je příliš starý na to, aby u něj tento předmět vyvolával asociace s mrtvým koněm v Kmotrovi – pokud flashdisk plní svoji funkci, proč ho nepoužít?

Na klinice Joe číst přepis nemůže – Melanie by mohla přijít k němu do kanceláře a přistihnout ho. A kdyby zjistila, že si Joe pořád nedá pokoj, bylo by to naposledy, co ho pozvala do svého domu ve Stroudu. Joe to ví. A tak jí posílá textovou zprávu: Musel jsem vypadnout o trochu dřív, zlato. Volala mi Patience, že Stewart nějak vyvádí. Tak zatím. P. S.: Nevyspalá vypadáš nádherně. Zřejmě to máš v genech.

Odjíždí do nejbližší kavárny Starbucks, objednává si první položku v nabídce – která mimochodem chutná spíš jako ohřátý kávový koktejl než jako opravdová káva –, sedá si do kouta, obrací se zády k ostatním zákazníkům, zapíná notebook a otevírá dokument s přepisem z jednání komise:

Isaac Peter Handel v. PKODZ

Středa 10. října

Psychiatrická klinika Beechway

Předseda: dr. Gerard Unsworth

Joe se toho jednání účastnil. Během let jich zažil stovky a na tomto konkrétním jednání se neobjevilo nic, co by člověku utkvělo v paměti. Pomocný personál vyklidil a připravil zasedací místnost v administrativním bloku, nachystal sendviče a termosky s kávou a čajem. Joe se jednání zúčastnil jen krátce jako svědek, který komisi přednesl zprávu o péči o pacienta. Byla to zcela rutinní záležitost: pohovořil o Isaakově reakci na léky, předložil soupis jeho identifikačních behaviorálních znaků, vyhodnotil míru pacientova zapojení do terapie i jeho vztahy s ostatními pacienty.

Většina posudkových komisí, které mají doporučit či nedoporučit propuštění, bývá pouhou formalitou; neoficiální rozhodnutí obvykle padne už na pracovní schůzce o šest měsíců dříve. Také Isaac a jeho právní zástupce byli předem informováni: neudělá-li pacient od posledního slyšení nějakou botu, dostane doporučení. Samozřejmě bylo ještě nutné předvést pár tanečků a dodržet obvyklé protokoly, ale v zásadě už to byla rutinní záležitost.

Ovšem s výjimkou paní Jane Potterové, uvědomuje si Joe při zpětném ohlédnutí.

V každé komisi musí zasednout zástupce laické veřejnosti – člověk, který je zodpovědný, ale objektivní. Jane Potterová patří ke skupině osob, z nichž komise tyto zástupce vybírají, a Joe už ji v několika komisích zažil. Je prezidentkou místního Ženského institutu a inspektorkou Úřadu pro standardy ve školství, dětských službách a kvalifikačních činnostech. Joe si vybavuje, že mu tehdy neuniklo, jak se její postoj liší od obvyklých účastí v komisi. Škrobeně seděla a ruce měla zaťaté v pěsti, jako by byla naštvaná – nebo šokovaná.

Joe si nyní klade otázku, proč tehdy působila tak napjatě. Upíjí pěnu s kávovou příchutí a rychle pročítá přepis jednání až do okamžiku, kdy do zasedací místnosti vstoupil on. Chce vědět, jestli Jane Potterovou k její reakci někdo nebo něco nevyprovokovalo. Tiše pohybuje rty a prolétává obvyklé formulky:

… komise posoudí žádost Isaaka Petera Handela o podmínečné propuštění… kromě žadatele je přítomna jeho advokátka, dr. Lucy Trippleová… komise se skládá z předsedy dr. Gerarda Unswortha, dále konzultanta v oboru psychiatrie a nadřízeného klinického lékaře žadatele dr. Briana Yeatse, ředitelky kliniky Melanie Arrowové, administrátorky pověřené na základě zákona o duševním zdraví Bryony Marshové a Jane Potterové…

V přepisu má každý účastník jednání přidělené iniciály: IPH, LT, GU, BY, MA, JP. Na úvod se všichni přítomní podle zvyku představují: Unsworth vysvětluje, kdo je a co dělá, což je poněkud úsměvné, protože ho všichni znají. Předsedal už bezpočtu podobných komisí a předtím vystupoval jako žalobce v řadě mediálně sledovaných kauz, v nichž pacienti hospitalizovaní na základě zákona o duševním zdraví žalovali psychiatrické kliniky. Když v komisi zasedal Unsworth, museli být všichni pracovníci kliniky v nejvyšší pohotovosti. Zejména Melanie byla zřejmě hodně vynervovaná. Nezasedala komise krátce po jejím rozchodu s Jonathanem? přemýšlí Joe. Tím horší by to pro ni bylo.

Unsworth zahajuje jednání krátkou úvodní řečí, v níž poznamenává, že Handel je na klinice jedenáct let: od čtrnácti do osmnácti let byl na základě zákona o dětech hospitalizován jinde a poté podle paragrafu 37 zákona o duševním zdraví přeložen na kliniku Beechway. Pro Joea jsou tyto informace novinkou – Isaac se před ním o svém dětství nikdy ani slůvkem nezmínil.

Předseda komise si poté dává načas s vylíčením některých základních skutečností – dělá to kvůli zástupkyni laické veřejnosti, která není povinna znát příslušné zákony.

Paní Potterová, je mi známo, že už jste v našich komisích zasedala, ale jen pro připomenutí: podle paragrafu 37 posílají soudy delikventy na psychiatrické léčení namísto výkonu trestu. Na pana Handela se vztahují paragrafy 37 až 41. Posledně jmenovaný paragraf upravuje omezení pohybu delikventa s cílem ochránit veřejnost před možnou újmou následkem jeho počínání. Veškeré žádosti o opuštění objektu či úplné propuštění pacienta podléhají oficiálnímu schválení. My dnes můžeme propuštění pana Handela doporučit, případně se k jeho žádosti vyjádřit zamítavě – konečné rozhodnutí však bude záležet na ministerstvu vnitra. Ještě vás chci upozornit, že část jednání bude probíhat bez účasti žadatele, poněvadž jeho případ obsahuje některé aspekty, které by mu mohly uškodit, kdyby se o nich dozvěděl nebo kdyby si připomněl určité konkrétní okolnosti.

Joe se mračí na displej notebooku. Na tohle už taky zapomněl – když vstoupil do zasedačky, aby poskytl svědeckou výpověď, všiml si, že v materiálech komise – zprávách a lékařských dokumentech sestavených administrátorkou – je několik stran označeno slovy: „Nezpřístupňovat pacientovi bez výslovného souhlasu komise.“

Stručně řečeno se Isaakovi kvůli jeho vlastní ochraně nesměly připomínat skutky, kvůli nimž se před patnácti lety dostal na psychiatrickou kliniku. Joe se s touto formulací nesetkal poprvé; v tu chvíli mu na ní nepřišlo nic nezvyklého či zaznamenáníhodného, avšak Jane Potterová možná viděla v Handelových zprávách něco, co ji vylekalo.

Joe letmo pročítá stránku a zastavuje se v místě, kde komise probírá zprávu poskytnutou klinickým lékařem.

GU: Pane Yeatsi, můžete nás ve stručnosti informovat, jak je na tom žadatel s léky?

BY: Ano, samozřejmě. Isaac měl během let řadu různých nepříznivých reakcí na antipsychotika, avšak v posledním roce mu byly předepsány nové léky, které snášel dobře. V důsledku své choroby trpí mírným zhoršením kognitivních funkcí, avšak výsledky jeho posledních IQ testů absolvovaných během léčby těmito léky jsou o deset bodů vyšší než u všech předešlých měření – v jeho případě zmíněné léky prostě a jednoduše nezpůsobují to, co pacienti obvykle nazývají „mozkovou mlhou“. Kromě toho se změnila forma podávání léků, konkrétně na depotní injekce, tedy injekce s dlouhodobým účinkem, které zvyšují spolupráci pacienta.

GU: Protože pacient nemůže na užití léku zapomenout ani ho odmítnout, jakmile má v těle injekci?

BY: Přesně tak. Když nyní obrátíte na stranu 33 mé zprávy, uvidíte, že jsem zde popsal žadatelovu reakci na anxiolytika a antidepresiva použitá ke snížení jeho úzkosti. Najdete zde i historii jeho reakcí na řadu různých antipsychotik – a věřte, že jsem jich použil mnoho. Haloperidol, droperidol, stelazin, flupenthixol a chlorpromazin, což jsou antipsychotika první generace, kterým se rovněž říká „typická antipsychotika“…

GU: Já vím, co jsou antipsychotika, ale kdybyste možná kvůli ostatním mohl…

BY: Ano, samozřejmě, v podstatě jde o běžně používané léky, jejichž účelem je… Jejichž účelem… Paní Potterová?

GU: Paní Potterová, je vám…? Dali byste prosím paní Potterové napít? Můžete někdo… trochu vody…

JP: Promiňte, promiňte. Já jsem jen…

GU: Prosím vás, přineste někdo paní Potterové…

JP: To je v pořádku.

MA: Bryony, otevřete okno. Už je to v pořádku, Jane? Prosím, napijte se…

JP: Děkuji.

GU: Neměli bychom jednání odročit?

JP: Ne, prosím vás. Pokračujte. Budu v pořádku. Pokračujte, prosím vás.

GU: Jste si tím jistá?

JP: Ano. To jen… Když jsem se dívala na důvody hospitalizace pana Handela…, co udělal a jak se k tomu vyjádřil patolog… Totiž…, tohle jsem vůbec nevěděla. Neměla jsem to číst. Jsem si vědoma, že to s naším jednáním nesouvisí.

GU: Ano. Kliničtí lékaři chtějí uchránit pacienta před některými skutečnostmi. Možná by měli brát stejné ohledy i na členy komise.

LT: Je to opravdu nutné? Ta klauzule o utajení má nějaký důvod a…

GU: Myslím, že je vhodná chvíle toto jednání odročit a…

JP: Prosím vás, myslím to vážně. Nic mi není. Já jen, že jsem kdysi bydlela poblíž Upton Farm a… Nevzpomínám si, že bych to někdy četla v novinách. O podrobnostech se nikdy nezmiňovali.

LT: Můj klient byl v té době mladistvý. Je ostuda, že si nikdo nevšiml, paní Potterová, že máte k tomuto případu osobní vztah, který by mohl ovlivnit vaše stanovisko.

JP: Já k tomu případu NEMÁM osobní vztah. Náhodou jsem bydlela poblíž, nic víc. A už jsem zcela v pořádku. Pokračujte, prosím.

GU: Děkuji, paní Potterová.

LT: Totiž, s vaším dovolením chci všem přítomným připomenout, že podrobné informace o důvodech hospitalizace mého klienta jsou zde uvedeny pouze kvůli kontextu a že vy jako členové komise byste měli a jste povinni zohledňovat pouze současný stav mysli pana Handela.

GU: Rozhodně. To rozhodně.

MA: Samozřejmě.

LT: Takže všichni souhlasíte, že se budeme soustředit výhradně na toto?

GU: Ano, ano – kde jsme to skončili? Doktore Yeatsi, myslím, že jste nám poskytoval přehled antipsychotik…

Joe sedí s kelímkem pěny ve Starbucks a nemůže odtrhnout oči od displeje. Stejně jako Jane Potterová také on Upton Farm zná. Tato usedlost leží jen asi šest kilometrů od Eden Hole Cottages. Joe léta věděl, že se tam něco stalo, jenže si nikdy nebyl jistý, o co konkrétně šlo. A rozhodně si tento incident až do dneška nespojoval s Isaakem – vlastně ani netušil, že je Isaac místní.

Celá léta nechtěl vědět, kvůli čemu se jeho pacienti dostali na kliniku. Nyní si začíná klást otázku, zda šlo o moudré rozhodnutí.

Elfské jeskyně

Mendipskou vrchovinu tvoří pásmo vápencových kopců táhnoucí se od východu na západ asi třicet kilometrů jižně od Bristolu. V kopcích se dva tisíce let až do konce devatenáctého století těžil vápenec, většinou však jen v malém měřítku. Na necelé pětině původních ložisek se stále lomovým způsobem dobývá a řada opuštěných lomů, dnes už zaplavených, strmě stoupá od modrozelené vodní hladiny po okraj srázu vysokého až dvacet metrů, a pod vodou se leckdy táhne až do šedesátimetrové hloubky. Jedna série lomů je propojená podzemními kanály s komplexem přírodních jeskynních útvarů s názvem Elfské jeskyně, jejichž charakteristickými znaky jsou soustavy pilířů, zákrut a pokřivených stropů – vypadají jako katakomby středověké katedrály, jenže je nevytvořil člověk, nýbrž voda zaplavující celý skalní komplex.

Lom číslo osm se nachází na konci skupiny lomů. Je umístěný hluboko v lesích, převážně zapomenutý a málokdy navštěvovaný. Nevede k němu žádná veřejná komunikace – jen vápencová stezka plná děr a výmolů, která se používá tak zřídka, že si ji přivlastnila místní zvířena. Dnes v noci však musí všichni živočichové odcupitat do stínů, poněvadž u stezky se objevuje automobil, jehož reflektory trhavě prosvětlují porost a spodní stranu korun. Je to Renault Clio, malé městské autíčko určené k popojíždění na městských komunikacích a k parkování ve stěsnaných ulicích, nikoliv k terénní jízdě. Svěšené větve stromů se mu vrzavě otírají o střechu. U odbočky vůz zpomaluje a prudce sjíždí ze silnice na stezku vedoucí kolem lomu. Kousek od úpatí vysoké hromady vylámaných vápencových bloků, které tu leží tak dlouho, že už mezi nimi začaly prorůstat stromy, vůz zastavuje a řidič vypíná motor. Reflektory pohasínají a mění se ve dvě světlušky, jejichž odraz se třpytí na vodní hladině.

Blecha Marleyová stahuje okénko a vystrkuje hlavu. Poslouchá jakékoliv známky případného pohybu: zakašlání, zašoupání nohama, výmluvné sypání kamínků po skalní stěně. Lom je však tichý. A panuje v něm lezavá zima. Blecha zvedá dalekohled a prohlíží si skalnatý amfiteátr ve tvaru podkovy. Hromady vápencového prachu na protějším konci lomu jako by vydávaly vlastní slabou záři. V poklidné hladině se odrážejí hvězdy a mraky.

Více než čtyřicet pět metrů pod touto hladinou – v nepředstavitelné hloubce odpovídající dvanáctipatrovému věžáku –, v mrazivé vodě, kam nepronikne jediný paprsek světla, existuje neoznačený a nezmapovaný otvor ve skalní stěně. Nevyskytuje se na žádném plánu lomu a lze ho nalézt pouze po paměti a se zapojením instinktu. Jakmile do něj člověk pronikne, ocitne se v průchodu, jenž se zavrtává tři metry hluboko do skalního masivu a poté začíná stoupat nahoru – v podstatě jde o zaplavenou přírodní šachtu. Je asi metr široká, svisle stoupá do výšky šestačtyřiceti metrů a nahoře se rozšiřuje v soustavu jeskyní, do nichž nevede žádný jiný přístup. Jsou nestabilní a s výjimkou této utajené trasy neobjevitelné. Jakmile se potápěč ocitne uvnitř skalního komína, může se vydat pouze dvěma směry: nahoru nebo dolů. Šachta je příliš úzká na to, aby mohl potápěč změnit názor, obrátit se a vydat se nazpátek – jakmile se rozhodne do šachty vstoupit, musí cestu dokončit. A vzhledem k obrovskému tlaku vody musí být mimořádně zkušený, aby bezpečně vystoupal vzhůru.

Caffery se potápět neumí. A nemá takové styky jako Blecha. Ví jen, že Misty leží někde tady. Až dosud se choval trpělivě, ale když se zakousne, dokáže být neuvěřitelně zarputilý a Blecha si umí docela dobře představit, že zorganizuje nějakou šílenou potápěčskou akci – možná soukromě, možná s nasazením potápěčského týmu z jiného policejního sboru. Má dost vysokou hodnost na to, aby to zařídil, pokud by chtěl – stačilo by vymyslet si aspoň trochu věrohodnou záminku. A to Blecha nemůže riskovat.

Na horní polovině těla má oblečenou obyčejnou fleeceovou bundu; na spodní polovině suchý potápěčský oblek svlečený do pasu. Vystupuje z auta, vytahuje ze zadního sedadla brašnu s výstrojí a tiše zavírá dveře. Cvaknutí zámku, které by normálně nebylo slyšet, zní nad mlčenlivou vodou jako výstřel z pistole. Blecha odepíná brašnu a začíná se oblékat. Tuto fázi nenávidí. Ve vodě se cítí dobře – nezáleží tam na tom, jak je člověk malý nebo velký –, ale na souši je se svou postavou v nevýhodě. Unést veškeré vybavení – tlakové lahve, zátěžový opasek s olovy – ji stojí hodně sil.

Na okraji lomu si sedá a nasazuje si ploutve. Z tohoto místa vede do vody rezavý žebřík, který si Blecha znovu prohlíží a hledá v jeho odrazu na hladině známky zčeření nebo změn. O tomto místě ví jen jeden další člověk na světě – jen jeden člověk, který je schopen se sem dostat –, přičemž tento člověk je dávno pryč a Blecha netuší kde. On její tajemství nevyzradí, tím si může být jistá. Patřil k tajemným lidem ze stínů, ocitl se na špatném konci země a není divu, že tu nevydržel. Možná je mrtvý. Blecha se sem několikrát vrátila a přesvědčila se, že úkryt je už celé měsíce opuštěný. Je tady sama.

Naposledy kontroluje vybavení. Zátěže, rychlospony, vzduch. Následuje bolestivé otevření úst, zakousnutí se do gumy regulátoru… a náhlé sípání ve stylu Darth Vadera. Vchod do jeskyně se nachází mnohem níž než v hloubce padesáti metrů, kterou britská sdružení bezpečnosti potápění pokládají za hraniční. Při takovém ponoru by potápěč neměl používat stlačený vzduch – obzvláště potápěč, kterého experti na barotraumata dosud neoznačili za způsobilého k ponorům. Blešiným slabým místem je levé ucho. Během sestupu si musí hlídat varovné příznaky: žaludeční nevolnost a bolest vystřelující do poloviny tváře. Ve chvíli, kdy jí praskne bubínek, se mohou dostavit závrať a zmatenost. A to si Blecha nemůže dovolit. Jestli jí bubínek praskne znovu, bude to její poslední ponor. Navždy.

Pokládá ruku na regulátor, aby si ho před sestupem upevnila na obličej, a v druhé ruce drží hadičku připojenou k nafukovací vestě. A pak už se vrhá přímo do vody a propadá se temnotou.

sezona džemu

Joe se zamyšleně šourá ke svému autu. Domů jede s vypnutým rádiem, protože chce mít čistou hlavu. Vizitky policistů, kteří se zúčastnili té konference, leží ve velké složce v Melaniině kanceláři. Joe však nepotřebuje znát jejich jména. Kdyby chtěl, mohl by jednoduše zavolat na jejich oddělení: pokud si dobře vzpomíná, jmenovalo se Jednotka pro vyšetřování závažných trestných činů. Nemůže být tak těžké je najít. Kdyby měl jistotu, že jsou jeho podezření ve vztahu k Handelovi podložená, možná by to udělal. No jasně, říká si v duchu, když odbočuje do Eden Hole, na starou cestu s vyjetými kolejemi, mluvíš, jako bys jim nevolal jen proto, že si nejsi stoprocentně jistý. A jako by to vůbec nesouviselo s faktem, že kdybys jim zavolal, namíchnul bys Melanii. Srabe.

Vystupuje a chvíli stojí na chladném vzduchu otočený zády k autu. Krajina se odtud zvedá k návrší, které se táhne přes horní okraj srázu na začátku pahorkatiny s názvem Cotswolds. Sráz působí ponuře, sviští nad ním vítr a jeho okraj lemují opadané stromy.

Zhruba šest kilometrů odtud, na druhém konci srázu, stojí Upton Farm. Joe tam nikdy nebyl, ale ví, kde to je, protože místní lidé si občas ten název šeptají. Až do dneška byl Joe věrný své zásadě získávat o pacientech jen nejnutnější informace a nechtěl vědět, co se v Upton Farm seběhlo. Teď by ho však zajímalo, co Isaac provedl, že to Jane Potterovou tak rozrušilo.

Dům je vyhřátý, v krbu hoří oheň a z kuchyně se linou příjemné vůně. Je sezona džemů, což znamená, že v kuchyni bublají obrovské hrnce, v mrazáku leží mističky se vzorky a všude se válejí zavařovací teploměry. Patience se Joeovi posmívá, že připíjí na dobrou úrodu a objímá stromy, ale když jí přinese z procházky ostružiny sesbírané z živého plotu nebo růžově žíhaná jablka Kingston Black, která padají v opuštěném sadu na konci lesa, je tetička nadšená. Nyní si Patience vyhrnuje rukávy a začíná sterilizovat sklenice.

Dnes má na sobě zástěru a pobíhá po kuchyni s naběračkami a zavařovacími víčky. Snídaně už je na stole: banánové lívance, topinky, káva a jedna sklenice džemu Forager,s Fayre, který jí Joe koupil. Joe si svléká bundu, vítá se se Stewartem, usedá ke stolu, maže si topinku máslem a poté džemem. Stewart ho pozoruje z pelechu vedle kamen.

„Ten tvůj pes se zřejmě narodil pod bludnou hvězdou,“ říká Patience sevřeným hlasem. „Možná je jako jeho páníček – taky si našel kamarádku.“

„Proč? Kde byl?“

„Co já vím – možná rozsíval svý divoký sémě.“

„Je vykastrovaný, Patience.“

„To mu ovšem nebrání v útěcích. Možná bychom měli nechat vykastrovat i tebe.“

V tetině řeči se ozývá drobný osten a Joe se ptá sám sebe, jestli má Patience vysvětlovat, kde včera v noci byl a kam se dnes v noci chystá. Nakonec se rozhodne to neudělat. Patience je dospělá ženská, přebere si to sama. Joe si maže další topinku.

„Bylas někdy nahoře za sadem?“ ptá se. „Za tím, ve kterém sbírám jablka Kingston Black. Nahoře ve Wilds. Mezi kostelem a pozemkem Raymonda Atheyho.“

„Já vím, kde to je, díky. Ale v tamtěch končinách mě nenajdeš. To místo na druhý straně je zakletý.“

„Zakletý?“

„Straší tam. Dějou se tam všelijaký věci.“

„Ty myslíš v Upton Farm?“

Patience neodpovídá. Podrážděně špulí ústa a náhle má strašně napilno s rovnáním sklenic od džemu na stole, u kterého Joe snídá.

Joe však není ochoten změnit téma. „Před patnácti lety jsme tu už bydleli. V Upton Farm se něco stalo. Vzpomínáš si co?“

„Vzpomínám si, že se tam zbláznil nějakej kluk – a zabil rodiče. Měla bych toho vědět víc?“

„Zabil vlastní rodiče?“

„Slyšels.“

Joe pracuje na psychiatrické klinice tak dlouho, že by už ho nic nemělo šokovat – v práci poznal masové vrahy, kteří měli na krku mnohem vyšší počet obětí než dvě. Přesto si nedokáže dost dobře představit, že Isaac Handel provedl něco takového. A navíc tak blízko.

„Proč se o tom vlastně bavíme?“ ptá se Patience. „Hej, Stewarte, páníček se ti vrátil, ale místo aby tě vyvenčil, sedí tu, baští a baví se o přízracích. Co na to říkáš?“

Joe odevzdaně vrtí hlavou. Dojídá topinku, odnáší talíř a hrnek ke kuchyňskému dřezu, myje je a staví na odkapávač.

No to se podívejme, myslí si. Takže ten prcek Handel s vlasy podle kastrolu zabil dva lidi. Jak je možné, že někdo udělá něco takového a nevepíše se mu to do tváře tak, aby to viděl celý svět?

Joe si obléká kabát a bere psí vodítko. „Tak pojď, Stewie. Půjdem na čerstvý vzduch, jo?“

Venku začíná být po chvíli zjevné, že Patience je možná nakrknutá, ale nejméně v jedné věci má pravdu: se Stewartem rozhodně něco je. Joe stojí v dešti s nasazenou kapucí, hází do pole klacek, ale Stewart se za ním váhá rozběhnout – jako by náhle začal být nedůvěřivý vůči svému okolí.

„Tak běž, kamaráde, běž!“ vybízí ho Joe.

Pes se nakonec na pole vydává, ale Joe ví, že něco není v pořádku. A skutečně: Stewart nesbírá ze země klacek, ale chvíli jen čenichá kolem a pak odkluše na okraj pole, odkud vede průlez přes plot do lesa.

„Co to děláš? Pojď sem.“

Stewart se však zdráhá vrátit. Otáčí se v kruhu a sedá si. A jakmile se k němu Joe přiblíží s vodítkem, začíná kňučet.

„Stewarte, ty trdlo, co se děje?“

Průlez, u něhož Stewart zastavil, tvoří jediný kamenný blok s příčným nosníkem ve výšce plotu. Joe se vyklání přes otvor a dívá se nalevo a napravo do lesa. Ve vzduchu se převaluje řídká mlha. Joe stále nevidí, co Stewarta trápí. Přestože tu bydlí už mnoho let a přestože se v okolí něco navyváděl, spočítal by na prstech jedné ruky, kolikrát šel po stezce vinoucí se za průlezem – v okolí existují mnohem příjemnější a jednodušší trasy. Nedokáže se dost dobře upamatovat, kam přesně stezka vede, ale ví, že se po ní dá dojít na okraj návrší. A také ví, že kdyby šel po ní člověk ještě dál, sejde po úbočí do místa, kterému se říká Wilds, a když vydrží ještě chvíli, nakonec se ocitne v Upton Farm.

Isaaku, napadá ho. Na té farmě jsi zabil mámu a tátu.

Dívá se na Stewarta. U tohoto psa už by se nedivil ničemu. Není těžké si představit, že Stewart dokáže vycítit tajné obavy lidí kolem sebe, ale že by měl přímo okultistické schopnosti?

„Takhle výjimečný nejsi ani ty, Stewie. Promiň, kamaráde – nic tam není. Tak pojď, jde se domů. Páníček má rande s jednou sexy kočkou.“

ponor nad rámec oprávnění

Je větší zima než v Arktidě. Taková zima, že to Bleše svírá plíce, takže se musí úporně soustředit na to, aby pravidelně roztahovala hrudník. Spouští se jako balvan dolů, dolů, dolů do temnoty. Přesně takto před necelými čtyřmi lety zemřeli máma s tátou. S tím rozdílem, že oni pravděpodobně klesali hlavou dolů. Nikdo si není jistý, jak velkou část trasy absolvovali při vědomí.

Blecha si kontroluje zápěstí, na kterém má připevněný potápěčský počítač. Je to její tajný soukromý přístroj, a když ho Blecha nepoužívá, má ho dobře uschovaný a uzamčený. Kdyby se dostal do nesprávných rukou, uložené záznamy o neschválených ponorech by jí mohly natropit vážné problémy.

Po chvíli překonává první milník, totiž padesátimetrovou hloubku, a pouští si do vesty trochu stlačeného vzduchu, aby zpomalila sestup. Vrací se jí přirozený vztlak a tělo se srovnává. Ucho je v pořádku. Alespoň zatím.

Blecha musí chvíli prozkoumávat hlubinu podvodní baterkou, než nachází správnou trasu. Ve vodě je natažená síť s varovnými cedulemi: HLOUBKA PŘESAHUJÍCÍ 50 METRŮ. NEPOTÁPĚJTE SE NAD RÁMEC OPRÁVNĚNÍ A SCHOPNOSTÍ. Cedule mají odradit rekreační potápěče od ponorů do neznámých hloubek. Toto je práh. Vchod do pekel. Člověk nemůže a ani nesmí předvídat, co ho za touto metou může potkat.

Chlad jí začne zpomalovat myšlenky, a tak Blecha metodicky pracuje, striktně dodržuje předepsané postupy a se vším si dává načas: kontroluje baterkou hloubku, zásobu dýchací směsi i dobu trvání ponoru a puntičkářsky je porovnává s vlastním plánem ponoru. V uchu se jí ozývá nejmírnější myslitelná bolest, která se jí rozlévá přes spánek do oka. Možná je to jen příliš těsnou maskou, kterou Blecha několik měsíců nepoužívala, ovšem jestli se bolest zhorší, bude muset zamířit na hladinu. Zatím se nedostavila nevolnost, což je dobré znamení.

Ozývá se dvojí krátké cvaknutí ventilu. Automatika. Blecha se naklání dopředu, až se ocitá v téměř vodorovné poloze, jako by visela ve vodě, a jednou rukou se chytá sítě. Odhrnuje ji, protahuje pod ni nohy a pokračuje v sestupu – chodidly napřed a s rukama podél boků.

Z přítmí se pod ní náhle vynořuje šikmá skalní stěna. Blecha se jí dotýká, otáčí se o devadesát stupňů, tiskne se na ni a začíná po ní sklouzávat dolů. Jednou rukou zkoumá její povrch, přejíždí rukavicí přes mechy a lišejníky.

Lom však pod ní klesá dál. Místo, které Blecha hledá, se nachází někde mezi touto římsou a dnem lomu. S každým metrem sestupu se tlak na její ucho o něco málo zvýší – a spolu s ním se zvýší i pravděpodobnost katastrofy.

V šedesáti metrech se Blecha zastavuje. Je tu jen černočerná tma a zesílený zvuk jejího dechu. Potápěč nikdy nesmí přemýšlet o tom, kolik má nad sebou vody – kdyby to udělal, okamžitě by začal bláznit. Vstup do šachty je někde tady. Blecha se pevně drží stěny a soustředí se na pravidelné dýchání. Zkoumavě si prohlíží vše, co se ocitne ve světle její baterky, a snaží se rozpomenout na tajné rýhy a charakteristické útvary ve skalním povrchu. Cítí, jak jí buší srdce, ale nutí se zpomalit dech. Panika je hlavním důvodem, proč lidé v podobných hloubkách umírají. Pravidelné dýchání je vším.

Její ruka nachází otvor dříve než podvodní baterka: začíná malou puklinou táhnoucí se od horního okraje. Samotný otvor je natolik široký, že by jím proplavali dva potápěči s plnou výstrojí.

Teprve hlouběji od ústí se propusť začíná zužovat. Nikdo by ji nenašel, kdyby nevěděl, co má hledat. I kdyby byl sebezkušenější.

V uších se jí začíná ozývat hluboké tepání. Možná je to první příznak, že něco není v pořádku. Blecha si toho nevšímá. Do větší hloubky se už dnes v noci nespustí – z otvoru vede cesta pouze nahoru. A i kdyby nastal nejnepravděpodobnější scénář a u otvoru se někdo objevil, rozhodně by se neodvážil do něj vplout. Stoupání šachtou je spojeno s řadou různých nástrah – padající kamení, sypající se úlomky a jíl, trčící kořínky, které mohou potápěči sundat ze zad lahve, ostré skalnaté výběžky, jež mu mohou propíchnout vztlakovou vestu. Cesta komínem však alespoň vede nahoru; její tělo tak dostane příležitost vzpamatovat se z extrémního tlaku.

Blecha se ještě několikrát mělce nadechne, aby se dostala o kousek níž, odráží se prsty od skály a souká se do otvoru. Kopíruje svažité dno propusti a baterku drží zvednutou, až se v jejím zorném poli objevuje další otvor: vstup do úzkého komína. Bublinky z regulátoru vystřelují ve stříbřitém oparu vzhůru a usazují se pod různými převisy a římsami nad ní. Jakmile splynou v jedinou dostatečně velkou bublinu, vyklouzávají zpoza okraje a pokračují v cestě komínem, až nakonec mizí ve tmě. Blecha ví, že po šestačtyřicetimetrovém stoupání nakonec doputují na hladinu. Kdyby jí tak mohly poslat vzkaz, jak to tam nahoře vypadá. Jestli se něco nezměnilo. Co tam na ni čeká.

Potápěčský počítač na zápěstí ukazuje třiašedesát metrů. Špatná, hodně špatná hloubka. Blecha se přesouvá k úpatí komína, zvedá jednu ruku nad hlavu a pouští si do vesty proud stlačeného vzduchu. Pomalu začíná stoupat za bublinkami. Zmocňuje se jí zvláštní pocit lehkosti – jako by letěla k obloze.

Čtyřicet pět metrů. Její první plánovaná dekompresní zastávka. Blecha se zapírá rukama o stěny šachty a zůstává nehybně stát. Bolest v uších se zmírnila. Má to za sebou. Má to za sebou. Dokázala to. Překonala první překážku a její uši vydržely.

hladké splynutí existencí

Jsou čtyři hodiny ráno, když se za Melaniiným oknem rozsvěcuje bezpečnostní světlo.

Joe už je vzhůru. Zase měl ten sen. Ten, ve kterém se chystal prolézt králičí norou a vystoupat na nebesa. Pak se ovšem probudil, ležel s otevřenýma očima na zádech a poslouchal Melaniino tiché oddechování. Jeho neposedné myšlenky přeskakovaly z jednoho tématu na druhé. Přemýšlel o mnoha věcech. O Isaakovi. O tom, co provedl v Upton Farm. O tom, že zabil vlastní rodiče. A že to udělal pouhých pár kilometrů od Eden Hole.

Život připadal Joeovi nádherný, ale zároveň i nesmírně podivný. Letmo pohlédl na Melanii, která spala hlubokým spánkem. Stále nemohl uvěřit, jak snadné a očividné bylo jeho rozhodnutí navázat s ní bližší vztah – a jak jejich existence hladce zapadly do sebe. Joe už nebyl sám. A možná už nikdy sám nebude.

A pak se rozsvítilo to světlo.

Joe nejprve nehne ani brvou. Vidí hmyz kroužící v kuželu světla, po dešti opět čilý a nabitý energií, jako by ani nebyl pozdní podzim, ale jako by se s deštěm vrátilo léto.

Poté ze sebe tiše shodí přikrývku a naboso kráčí přes pokoj. Jakmile dochází k oknu, bezpečnostní světlo opět zhasíná. Ještě předtím si však Joe stačí na zlomek vteřiny všimnout postavy stojící na zahradě.

Celý výjev mizí tak rychle, že vypadá jako přelud – jako otisk vypálený do sítnice. Joe mžourá a snaží se zaostřit zrak na náhle ztemnělou zahradu. Není si jistý, co viděl. Vymyslel si to, anebo měla ta postava hladkou bílou tvář? Bez výraznějších rysů? A nezahlédl na ní krajkové šaty?

„Joe?“ mručí ospale Melanie. „Co se děje?“

„Nic.“ Joe otevírá okno a vyklání se z něj. Stíny v zahradě začínají nabírat obrysy, mění se v něco rozpoznatelného.

„Joe?“

„Psssssst!“

Joe zadržuje dech, vyklání se ještě víc a poslouchá zvuky ze zahrady. V korunách stromů slyší tiché zvuky, ale nic konkrétního – možná je to ševelení listí, možná jemné prasknutí větvičky. Případně pozůstatky včerejšího deště odkapávající z listů. Tmavá stopa v trávě je stále patrná – Joe nedokáže posoudit, jestli ji někdo od včerejška neobnovil.

„Cos viděl?“ Melanie k němu dochází a staví se vedle něj. Upřeně hledí do zahrady a oči má lesklé obavami. „Co to bylo?“

„Nevím.“

Melanie k němu obrací tvář. „Ty nevíš?“

„Nevím.“

Joe odchází do koupelny, rozsvítí, strčí hlavu do umyvadla a pouští si na ni studenou vodu. Chvíli teď nechce s Melanií mluvit. Dveře dole jsou všechny zamčené. Než šli do postele, dvakrát je kontroloval. A taky se ujistil, že jsou zamčená okna. Vedle postele pak leží baterka – těžký předmět, jímž by mohl v nezbytném případě někoho udeřit.

Namáčí flanelovou žínku, přejíždí si jí po vlasech a pokládá si ji na krk. Vzpomíná si, jak Isaac civěl na Melanii a hulákal: „Kde bydlí? Kde bydlí?“

Vypíná vodu, bere z madla ručník a přikládá si ho na obličej. Když ho opět zvedá, vidí, že se Melanie přesunula k posteli, sedí na ní a mlčky ho pozoruje.

„Joe?“ říká a on ví, že tentokrát už jí neunikne. „Joe?“

„Mel… Kolik toho víš o důvodech, proč byl Isaac v Beechway?“

„Vím všechno. Jsem ředitelka kliniky – je mou povinností to vědět.“

„A ty se nebojíš?“

Melanie mžourá. „Když ty trestné činy páchal, byl nemocný. A my jsme ho úspěšně vyléčili. Proč bych se měla bát?“

„Copak tě nenapadlo, že tady v zahradě mohl být Isaac? Že možná ví, kde bydlíš?“

Melanie polyká. „Neviděla jsem, cos viděl ty.“

„To ne, ale včera v noci jsi něco viděla.“

„To se mi jen zdálo.“

„Ne, nezdálo. Promiň, ale oba víme, o čem mluvím, a už toho začíná být trochu příliš. Chci se obrátit na policii.“

„Joe, prosím tě.“ Melanie nasazuje ztrápený výraz. „Teď mluvíš o něčem, co mě bude stát místo. A to prostě nemůžu dopustit. Promiň, ale já o tu funkci bojovala. Musela jsem…“ Povzdechnutí. „Opravdu jsem si ji musela vybojovat. Nemůžu o ni přijít. Nic jiného v životě nemám.“

Joe neodpovídá. Odkládá ručník, schází do přízemí a znovu kontroluje všechny zámky. Když se vrací nahoru, leží Melanie v posteli zády k němu. Joe uléhá vedle ní a poslouchá její dech. Ten postupně zpomaluje. Melanie buď usnula, anebo to předstírá. Joe je stále vzhůru a napjatě poslouchá každý zvuk, každé vrznutí v lese za oknem.

zřítit se a shořet

Blecha si nemůže dovolit vynechat kteroukoliv bezpečnostní zastávku. Zvláště když se potápí sama a do větší hloubky, než k jaké má oprávnění. Stoupá komínem a bedlivě sleduje své životní funkce. Výstup je tak dlouhý, že se jí ze svalů a kloubů vyloučila do krevního oběhu spousta dusíku. Tato poslední dekompresní zastávka se odbývá pouhých pět metrů pod hladinou, ale je ze všech nejdůležitější. Blecha se opět zakliňuje v šachtě a nutí se odpočítávat minuty; nemůže se dočkat, až se znovu vydá nahoru. Po stovce nádechů – každý z nich Blecha odpočítává s koncentrací zenového mistra – konečně otevírá oči a rozsvěcí baterku.

Komín se nad ní rozšiřuje. Ozývá se zasyčení, vesta se jí nafukuje a Blecha opět začíná stoupat. Jednu ruku má zvednutou jako vždy během výstupů, aby si chránila tělo před neviditelnými překážkami, zatímco druhou drží na regulátoru v takovém úhlu, aby si zároveň viděla na zápěstí, kde počítač odměřuje posledních pár metrů. Lahve s dýchací směsí se lehce otírají o skalní stěnu. Poslední dva metry, komín se rozevírá a ona rázně protíná hladinu jako korková zátka.

Ocitá se ve velké, dvanáct metrů vysoké jeskyni tvořící součást někdejších římských olověných dolů.

Zvedá baterku a pokládá ji na podlahu jeskyně. Již dříve testovala zdejší vzduch a ví, že je bezpečné ho dýchat – sundává si tedy masku, pokládá si ruce na okraj podlahy, opírá si o ně hlavu a ztěžka oddechuje. Dokázala to. S uchem nemá sebemenší problémy – strká si do něj prst a komíhá jím. No, pane doktore, nemusím k vám ani chodit a rovnou vám říkám, že uši mám v pořádku. Naprosto perfektní. Bez obav s nimi můžu skoro do pětašedesáti metrů – co vy na to?

Jakmile se jí do paží navrací síla, souká se z vody. Její hrudník a nohy křičí bolestí po dlouhých minutách zaklínění v komíně. Blecha si rychle sundává zátěžový opasek a lahve a znovu zvedá baterku. Trochu se při výstupu odřela, avšak stále funguje. Blecha jí postupně prosvětluje celou jeskyni. Černé stěny se lesknou jako antracit: tvoří je olověná ruda a galenit, které se v Mendipské vrchovině těžily už od prvního tisíciletí. Jediný člověk, který o tomto místu věděl, je dávno pryč – jeskyně je stejně tichá a nerušená, jako když ji Blecha navštívila naposledy.

Ohýbá se, aby si sundala ploutve.

Vtom se za ní ozývá zapištění. Blecha popadá baterku, zprudka se otáčí a osvětluje severní stěnu jeskyně. Kužel světla zachycuje dva drobné odlesky. Potkan. Sedá si na zadní nohy, chvíli rozvažuje, načež se otáčí a cupitá pryč – hbitě splývá s temnotou. Odpovědí je mu další pištění a šramot. Vzhledem k ozvěně v jeskyni se nedá určit, odkud zvuky vycházejí, ale podle jejich různé hlasitosti a výšky Blecha usuzuje, že se to v jeskyni potkany jen hemží. Mohou sem prolézat vrty vedenými z povrchu. Blecha si nepamatuje, že by tu někdy nebyli. Jejich přítomnost vůbec nic neznamená. Nic se tu nezměnilo.

Strká si baterku pod paži, sundává si druhou ploutev a v tenkých potápěčských botách opatrně kráčí hlouběji do jeskyně. Ve světle baterky se leskne dlouhá úzká linie načernalých kamenů, která připomíná keloidní jizvu. Člověk, který neví, co přesně hledá, by si jí ani nevšiml – ledaže by celou jeskyni prohledal odshora dolů. Pod tímto nenápadným kamenným útvarem leží Mistyiny ostatky. Blecha se přikrčí a odvaluje rukama kameny, až nachází okraj špinavého igelitového pytle. V srdci se jí rozlévá úleva, když se přesvědčí, že pytel je přesně v takovém stavu, v jakém ho tu zanechala.

Igelit je špinavý. Blecha ho vytahuje a svítí baterkou dovnitř.

Misty Kitsonová byla za života kyprá, opálená a nápadná mladá žena. Podle některých novin krasavice. Podle časopisu Nuts tělo roku. Čas však na ní výrazně zapracoval. Připravil ji o kůži, obličejové rysy, tuk i svaly. Místo zlatých vlasů má dnes jen pár splihlých chomáčů nalepených k praskající a žloutnoucí lebce. Kosti jako by se jí varhánkovitě seskládaly na menší velikost. Holenní kost leží napravo vedle lebky a na hrudním koši spočívají kůstky chodidel. Je úžasné, že se plně vzrostlá žena může scvrknout v něco tak malého – v pouhý uzlíček. Lidský uzlíček.

Blecha kontroluje igelit. V místech, kde potkani pronikli dovnitř, je rozkousaný. Na tohle Caffery očividně nepomyslel. Mistyiny kosti leží zabalené v igelitu, takže budou mít úplně jiný kriminalistický podpis, než kdyby tlely někde v lesích. Caffery také podcenil, jaké stopy zanechávají na lidském těle zvířata. Ta dokážou proměnit mrtvolu v něco zcela neidentifikovatelného – a ani to netrvá moc dlouho.

Blecha obrací baterku ke komínu, znovu svítí na ostatky a odměřuje vzdálenost. Mohla by Misty vodotěsně zabalit a vynést ji na povrch. Otevřít skříňku, kterou není nutné otevírat. Mohla by, jenže to neudělá. Takhle je to v pořádku. Nikdo sem nepřijde, nikdo Misty nenajde. Blecha může létat dál.

Zavírá pytel a opět na něj klade kameny.

Je mi to líto, Misty. Je mi líto tebe a je mi líto i tvé mámy. Vím, jaké to je někoho ztratit a nemoci ho uložit do hrobu, ale prozatím vám nemůžu pomoct. Ještě nepřišel čas, abych se zřítila a shořela.

Teď ještě ne. A možná nikdy.

žlutá

Melanie a Joe se ocitli ve slepé uličce. Jejich vztah se sotva začal rozvíjet a už se k sobě chovají ostražitě a nedůvěřivě jako manželé po rozvodu. U snídaně jsou oba odtažití a prakticky spolu nemluví. Joe je překvapený a zaražený, jak ho Melanie odbyla, a má pocit, že z toho teď cítí rozpaky i ona sama. Joe zná řadu žen, které se vypracovaly na pozici, kde mají moc; mnohé z nich zjišťují, že udržet se na této pozici je neuvěřitelně těžké. Jako by je samotné překvapilo, že se dostaly tak vysoko, a teď lpějí na funkcích víc, než by bylo potřeba.

Joe ukládá nádobí do myčky a znovu vychází na zahradu – chce se na ni podívat za denního světla. Neví, co má hledat, a tak jen chodí sem a tam, snaží se vypadat důležitě a po chvíli se opět vrací dovnitř. Neustále Melanii přistihuje, jak se na něj dívá, a kdykoliv má pocit, že Melanie upírá pozornost na něco jiného, pro změnu si prohlíží on ji. Hledá u ní jakýkoliv náznak, že se mu chystá říct, že už takhle nechce pokračovat a přeje si trochu ubrat plyn. Joea nepřekvapí, až se to stane. Stane se to proto, že se Melanie bude cítit trapně, což je sice nejhorší možný důvod, ale i ona má svou hrdost.

Než dorazí do práce, je Joe úplně vyždímaný. Cítí obrovskou únavu a vzpomínka na to, co viděl na zahradě, ho stále pronásleduje. Když zavře oči, vrací se k němu v krátkých záblescích. Obrys tváře, která je něčím zakrytá, snad dámskou punčochou. Ze všeho nejhorší je však její absolutní klid a absence života – postava je tak nehybná, až se Joeovi nechce věřit, že je to vůbec lidská bytost. Ten výjev na něj doráží tak neodbytně, že se mu Joe nakonec poddává a poslušně kráčí tam, kam ho výjev zavede. Ani ho nepřekvapuje, že se nakonec ocitá přede dveřmi Monstrmatčina pokoje.

Monstrmatka sedí jako vždy u okna a pahýl uřezané ruky drží vysoko nad hlavou. Neexistuje žádný konkrétní důvod, proč to dělá – Monstrmatku tato poloha zjevně neunavuje a také ji nijak nezmění, když Joe vstoupí do pokoje. Pouze se na něj půvabně usměje, napůl vstane, aby mu mohla vyseknout drobnou poklonu, a zdravou rukou se zatahá za lem svých nadýchaných žlutých krajkových šatů. Pahýl stále drží svisle ve vzduchu.

„Ahoj, Gabriello.“

„Vítejte, nejdražší Joe. Svět je dnes mimořádně žlutý.“

„Žlutý, to jako…?“

„To jako sluníčkový.“ Monstrmatka opět usedá a celá září. Pahýl paže dál trčí do prostoru a odhaluje obrovský chomáč zrzavých chlupů v podpaží. „Svět je dnes šťastný.“

„A proč je šťastný?“

„Protože je to pryč. Maud nás teď nechá na pokoji. Jsme v bezpečí. Óóó, Joe.“ Monstrmatka k němu obrací své úchvatné oči. Tyhle oči by dokázaly rozzářit svět. „A to všechno díky vám. Jste tak líbezný. Jste ze všech mých dětí nejoblíbenější. Vyrostl z vás nejlepší člověk – nejlepší ze všech.“

Joe se chabě usmívá. Isaac Handel odešel z kliniky a Monstrmatka je náhle velmi šťastná. Je to příliš velká náhoda, než aby se dala ignorovat. „Můžu se posadit?“

„Samozřejmě, můj milovaný synu.“ Monstrmatka stále nesvěsila ruku. „Posaďte se, posaďte se. Dáte si čaj? Něco na zub? Třeba jahodový dort?“

V pokoji není nic, v čem by se dal čaj uvařit, a Monstrmatka samozřejmě žádný dort nemá, ale Joe přesto zdvořile vrtí hlavou. „To je v pořádku, Gabriello. Před chvílí jsem jedl, děkuji.“ Usedá na židli a zhluboka se nadechuje. „Gabriello? Myslíš, že Isaac ví něco o Maud?“

Monstrmatčina nálada se vmžiku mění. Po tváři jí přebíhá stín a pahýl klesá dolů jako pokácený strom.

„Gabriello?“

Monstrmatka si krouží jazykem v ústech, jako by vedla rozhovor sama se sebou. Její oči těkají ze strany na stranu.

„Gabriello? Ptal jsem se, jestli…“

„Dala jsem mu život – jak mám na něj zapomenout? Na žádného z vás nemůžu zapomenout. Pořád kvůli Isaakovi pláču.“ Chvíli mlčí a pak si začíná něco mumlat, přičemž upírá zrak k jedinému bodu na podlaze, jako by se tam nacházelo něco nebo někdo, s čím hovoří. Nakonec prudce zvedá hlavu a věnuje Joeovi tvrdý pohled. „Kde je?“

„Nevím. Odešel od nás.“

„A kde je teď? Chystá se sem přijít?“

„Ne. Sem už nepřijde. Slibuju.“

„Čestné slovo?“

„Ano, čestné slovo.“

Monstrmatka sklání hlavu a mračí se. Oči má napůl zavřené. Znovu si cosi drmolí – slova, která Joe nerozpoznává.

„Gabriello? Pověz mi ještě něco. Ředitelka naší kliniky, slečna Arrowová… Vzpomínáš si, že by o ní Isaac někdy mluvil?“

Monstrmatka upírá na Joea plamenný pohled. Její dech náhle zrychluje.

„Gabriello?“

Pacientka místo odpovědi vyskakuje ze židle a otáčí se čelem k oknu.

Kolébá se, mumlá si něco pod vousy a masíruje si pahýl uřezané ruky, což dělá vždy, když pociťuje úzkost.

Joe si unaveně protírá oči. Dál už zajít nemůže. Její mlčení je odpovědí, pro kterou sem přišel.

Co je moc, to je moc.

vítězství

Caffery opět špatně spal, a když se probouzí, bolí ho celé tělo. Pije kávu, bere si paracetamol, dává si sprchu, obléká se a vyráží do bristolské zácpy. Kolem slyší policejní sirény a troubení klaksonů, z rádia se ozývá dopravní zpravodajství. O Misty Kitsonové dnes ráno žádná zmínka. Přesto tu je, skrývá se v pozadí, někde mezi hlavními zprávami, znělkami a hudbou. Misty Kitsonová zůstane navždy v povědomí veřejnosti.

Blecha tvrdí, že její tělo neleží na dně lomu. Že je to trochu složitější. Je to pravda? Caffery nemá s potápěním žádné zkušenosti, je to pro něj složitý a vysoce technický svět, ale musí existovat jiní lidé, kteří by mu to mohli vysvětlit. Zarývá nehty do kůží obšitého volantu a přemýšlí o tom – důkladně tuto možnost zvažuje. Existují i jiné týmy policejních potápěčů. Nebo komerční potápěči. Z kterého konce za to vzít? Přitom mu neuniká paradox celé situace: pokud je dnes ochoten zasvětit do problému někoho dalšího, proč celou věc držel až do této chvíle v tajnosti?

Přemýšlí, na koho má větší vztek: na Blechu? Anebo na sebe, protože v sobě do poslední chvíle choval malý kousek víry, že si to Blecha nakonec rozmyslí?

Když přijíždí do práce, čeká už na něj v recepci superintendent. Z jeho samolibého výrazu je zřejmé, že se objevil nový případ. Superintendent stojí pod zarámovanou fotografií zesnulého náčelníka, jednu ruku má nenuceně položenou na dávkovači vody a ve tváři má trpělivý a lehce vítězoslavný úsměv. Vedle něj čeká tmavovlasý pětačtyřicátník v obleku, v němž jako by se cítil trochu nepatřičně. Caffery toho muže odněkud zná.

„Ahoj, Jacku. Dovol, abych ti představil pana LeGrandea. Chtěl by si s tebou promluvit.“

Caffery podává muži ruku. „Rád vás poznávám, pane LeGrande.“

„Já vás taky, pane Caffery.“ Podávají si ruce.

LeGrandeovi už visí na krku propustka návštěvníka. Je navlečená na šňůrce v barvách JVZT a komicky ozdobená siluetami Sherlocka Holmese a Isambarda Kingdoma Brunela, projektanta Cliftonského visutého mostu.

„Říkejte mi Joe,“ dodává LeGrande a pokračuje: „Před pár dny jsme se potkali na Fóru trestní spravedlnosti.“

„Ano. Odněkud vás znám.“

„Jacku!“ Ze superintendenta čiší úlisnost politického matadora – lehce chytá oba muže za paže a pobízí je. Veze se na vítězné vlně. „Co kdybys vzal pana LeGrandea nahoru? A dej mi pak vědět, jak jste to vyřešili.“

Oba muži se tedy ubírají ke Cafferyho kanceláři a Jack cestou probírá různé možnosti, co by po něm LeGrande mohl chtít. Prosím, hlavně ať to není nějaký snaživec typu: Pane Caffery, jste moc hodný, že jste mě přijal. Chtěl jsem ještě navázat na diskusi, kterou jsme vedli na fóru. Tady jsem vám sepsal návrh na zajištění hladšího přechodu z vyšetřovací vazby do… blablabla…

V kanceláři vaří oběma kávu – Joe vypadá, že by ji potřeboval skoro stejně jako Caffery, a možná ještě víc – a poté si oba sedají: Joe na gauč, Caffery za stůl.

„Dobrá, Joe, takže co pro vás můžu udělat?“

LeGrande si přikládá ruku před ústa a rozpačitě odkašlává.

„No, totiž, ještě než začneme… Musí to zůstat mezi námi.“

Caffery zvedá obočí. „Teoreticky je to možné. Ale nemíním vám nic slibovat, dokud nevím, o čem bude řeč.“

„Je nanejvýš důležité, aby se nikdo nedozvěděl, že jsem tu byl.“

„Někdo vám vyhrožuje?“

„Ne, to ne, ale…“ Joe chvíli váhá a pak překotně říká: „U nás v práci se něco děje. Nebo spíš dělo. Jsme klinika s vysokou ostrahou, jestli si vzpomínáte, a poslední dobou se tam dějí věci, které se nezdají úplně v pořádku… Jsem z toho dost nervózní.“

Caffery si sundává brýle a znaveně si protírá oči. „Tak jen pro příště, pane LeGrande: větu ‚jsem z toho nervózní‘ nemají policajti ani trochu rádi. Nečekejte, že se setkáte se vstřícnou reakcí, pokud kolem sebe budete šířit spekulace. Naznačuje to nesolidnost. Nicméně pokračujte.“

„Dobře. Asi to bude znít trochu bláznivě, jenže já pracuju v blázinci, takže si to snad můžu dovolit.“

„Vy smíte svému pracovišti říkat ‚blázinec‘?“

„Já ano, vy ne. Vy tam nepracujete. My, co tam pracujeme, máme jistá privilegia. A věřte mi, že si je zasloužíme.“ Joe se krátce usměje. „Je to prostě cvokárna. A v té naší konkrétní cvokárně koluje už odnepaměti jeden ještě o něco bláznivější mýtus. Je to…“ Napůl rozpačitě vzdychá. „Je to historka o duchovi, která čas od času vystoupí do popředí a začne ovlivňovat život na klinice. Pacienti jsou k těmto věcem náchylní, jak si asi umíte představit. Snažíme se tyto jevy tlumit hned v zárodku, ale několikrát už hysterie vypukla naplno a nejméně ve třech případech, o kterých vím, skončila bizarním ÚSP.“

„ÚSP?“

„Promiňte – úmyslným sebepoškozením. Lidé se třeba pořezali a podobně. Před pár lety to vyústilo ve smrt pacientky – možná šlo o sebevraždu, ale s jistotou to nevíme. A před týdnem jsme měli na oddělení další podobné úmrtí. Podle lékařů byl příčinou infarkt, jenže v tom případu leccos nehraje.“

Caffery zamyšleně ťuká perem do stolu a prohlíží si Joeovu tvář. Je to smutný příběh, ale Caffery už podobné slyšel. Sebevraždy na klinikách s vysokou ostrahou vždy vyvolávají u personálu sklíčenost – hlubokou sklíčenost –, ale málokdy se z nich vyklube něco, o co by se měla zajímat JVZT. Možná se i tento případ podaří rychle vyřídit.

„Jeden pacient si vydloubl oko.“

„To je hrůza.“

„Hrůza to sice je, jenže ve cvokárně se podobné případy běžně stávají. Mě ovšem zaráží, že onen muž trpěl naprosto stejnými halucinacemi jako pacientka, která u nás zemřela před týdnem. Ten infarkt dostala poté, co trpěla silnými bludy. A úplně stejně to probíhalo i před několika lety, kdy zemřela ta první žena, o které jsem se zmínil. Vzala si do hlavy, že viděla Mau… Pardon, to jsem vám ještě nevysvětlil: říkají tomu přízraku ‚Maud‘.“

„Maud?“

Joe vrtí hlavou. „To je dlouhá historie. Ale ať už se té pacientce honilo hlavou cokoliv, bylo to tak hrozné, že jednoho dne odešla z oddělení a nikdo už ji nikdy neviděl. Až o mnoho měsíců později našli její tělo v areálu kliniky. Pitva nedokázala s jistotou stanovit příčinu úmrtí – podle mě ale byli všichni ve skrytu duše přesvědčeni, že to byla sebevražda, a tak se tím už nikdo příliš nezabýval.“

„Jak se jmenovala?“

„Pauline Scottová.“

To jméno Cafferymu něco říká.

Stalo se to před jeho nástupem do Bristolu, ale je si docela jistý, že se mu o tomto případu zmiňovala Blecha – hlavně proto, že z něj měly všechny zúčastněné strany rozpačité pocity: klinika Beechway, která nechala odejít z oddělení zranitelnou pacientku, i koordinátor pátrání z Blešina policejního útvaru, který byl pověřen prohledáním areálu, jenže nestanovil dostatečně široký okruh. Nevšimnout si člověka ležícího o pár metrů dál je docela snadné. Caffery nepohybuje očima, ale jeho pozornost se přesouvá přes místnost k Mistyině obličeji. Při takovém pátrání hrají roli metry, možná i centimetry.

„Až na to,“ pokračuje Joe, „že podle mě je to klasický případ Scoobyho ducha.“

„Čí případ?“

„Scoobyho ducha. Znáte ten seriál, ne? Scooby-Doo, Shaggy a jejich parta se vždycky snaží dopadnout nějakého ducha, pak se jim to podaří, strhnou mu masku a z ducha se vyklube… Co já vím, třeba místní developer nebo někdo takový. Zkrátka člověk, který chtěl vyvolat v lidech přesvědčení, že na tom místě straší, aby uměle snížil ceny pozemků. Říkám tomu ‚Scoobyho duch‘ – je to něco, co je skutečné, ale má to vypadat nadpřirozeně. Vsadil bych se, že něco podobného nám běhá i po Beechway.“

„A vy jste Shaggy…“

„Ne, já jsem Velma. Mozek celé party. A taky jsem Scullyová, mimochodem, protože na tohle se mě taky někdy ptají.“

„Velma. Scullyová. No tak se mi svěřte. Jsem jedno ucho.“

Joe přitakává. Kdyby měl brejličky potrhlého génia, posunul by si je teď na nose o něco výš.

„Dobrá. Nedá se to stoprocentně potvrdit, ale jsem si naprosto jistý, že pokaždé, když se něco podobného stane, dojde na klinice k výpadku proudu.“

„Aha.“

„A při výpadku proudu nejdou ani kamery.“

„Máte tam výpadky proudu často?“

„Ne. Za čtyři roky, co tam pracuju, si vzpomínám na dva nebo možná na tři.“ Joe pokládá na podlahu batůžek, který si sem přinesl, a otevírá ho. „Chtěl bych, abyste se na něco podíval. Možná to pro vás nebude nic znamenat, ale pro mě…“ Nasazuje chabý, bolestný úsměv. „Mě osobně to k smrti vyděsilo.“

kalkulačka žalu

Blecha stojí ve své kuchyni s nízkým stropem a vaří si snídani. Tiskne se co nejblíž ke sporáku, až jí konečně začíná pronikat do kostí alespoň trocha tepla. Už si dala horkou sprchu a pořádně se vydrhla, ale dostat chlad lomu z těla trvá celou věčnost.

Tupě zírá na vajíčka a slaninu smažící se na pánvi a bezmyšlenkovitě je obrací. Slanina pochází z místního farmářského trhu a vajíčka dostala od sousedů, kteří se jí navzdory jejímu upejpání neustále snaží revanšovat za dvouhodinovou opravu čerpadla podlahového topení. Jako potápěč se Blecha v čerpadlech vyzná, takže oprava pro ni nebyla složitá, ale oni jí pořád nechávají u zadních dveří vajíčka. Vajíčka, všude samá vajíčka. Lezou už i ze stěn.

Přendavá snídani na talíř a bez velkých cirátů ji hází na stůl, kde už stojí hrnek se silnou kávou a cukřenka se zastrčenou lžičkou. Blecha je typická seržantka podpůrného týmu – k snídani má ráda něco smaženého a jednoduchého. Kečup si vymačkává z plastové lahve. Žádné serepetičky a zbytečnosti. Máma s tátou by si ji pěkně podali, kdyby u ní vycítili sebemenší náznak snobství.

„No jo,“ drmolí Blecha, odtahuje si židli a dává se do jídla. „Dneska byste se asi nestačili divit.“

Pokládá si lokty na stůl a soustředěně žvýká. Nezvedá hlavu, nedívá se na jednu či druhou stranu. Někdy je lepší zapomenout, kde člověk je. Zvlášť když je to dům jeho mrtvých rodičů. Táta by věděl, co jí teď říct – položil by jí ruku na rameno a odpověděl na otázky. Tati, je správné nechat věci jen tak být? zeptala by se ho Blecha. A jestli ano, co mám říct tomu chlapovi – jak mu to mám vysvětlit? Jedna věc je totiž jistá: on to jen tak nenechá.

Načež by ji táta políbil do vlasů a promluvil s ní jemným a rozumným tónem. Věděl by, jak na tyto otázky odpovědět. A kdyby to náhodou nevěděl, promluvil by s mámou. Odebrali by se do pokoje na konci domu, rozsvítili světlo nad pianem a posadili se naproti sobě do křesel. A pak by spolu začali tlumeně rozmlouvat – mluvili by tak dlouho, až by našli řešení jejího problému. Semkli by se a Blecha by byla v bezpečí.

V tu chvíli přestává Blecha žvýkat. Zastavuje se a pak s jistou námahou polyká sousto. Zvedá hrnek a splachuje sousto několika doušky kávy. Poté znovu chvíli sedí, sklání hlavu a upřeně se dívá na vajíčka se slaninou.

Někde musí existovat vzorec, podle něhož se dá vypočítat, jak dlouho potrvá lidský žal. Kalkulačka podobná těm, na kterých může člověk na internetu přepočítávat měny. Zadáte údaje jako například věk, pohlaví, zaměstnání nebo společenský život, vydělíte ho blízkostí osoby, kterou jste ztratili, přidáte spoustu bodů za to, že nemáte tělo, které byste mohli pohřbít, a vyjde vám číslo – konkrétní hodnota, která vám například zaručí, že přesně po 573 dnech zármutek pomine. Prokristapána, vždyť jestliže se pákistánské rupie dají přepočítat na zloté, jestliže lze zmapovat lidský genom a zjistit, z čeho se skládá půda na Marsu, tak proč se nedá vypočítat, kdy člověk přestane trpět?

Blecha vstává, shrnuje zbytek jídla do odpadkového koše a myje talíř. Dnes ji čeká dlouhý den. Pokud se na ni usměje štěstí, bude mít pro Jacka Cafferyho vysvětlení, jakmile dnes dorazí na místo pátrání. A pokud se na ni štěstí neusměje, stane se dnešek nejstudenějším a nejvlhčím dnem v roce a ona na jeho konci bude plakat ve sprše.

špatné parkování

Joe si na Cafferyho dobře pamatuje. Na Fóru trestní spravedlnosti zaslechl na odchodu z hotelu dvě delegátky, jak si o něm šuškají. Hihňaly se u toho a červenaly, z čehož Joe vyrozuměl, že inspektor je atraktivní – nejspíš ze stejných důvodů, kvůli kterým si ženy nešuškají o něm. Zkrátka z něj cosi vyzařuje: jakási zvláštní sebedůvěra či bezstarostnost. Joe neví, co to přesně je, ale přál by si to mít také.

Když teď sedí v kanceláři naproti němu, vidí, že ten parchant inspektor má v sobě opravdu něco přitažlivého. Může mu být něco po čtyřicítce a spánky mu začínají lehce prokvétat šedinami – přesně tak, jak to některé ženy šíleně zbožňují. Také jeho pohled je podmanivý; jeho oči neustále těkají sem a tam, ale podle Joeova názoru to není projev nepoctivosti, nýbrž inteligence a pracovního nasazení. Kancelář postrádá jakýkoliv předmět osobního charakteru. Žádné zarámované fotografie, žádné diplomy, jen pár katastrálních map hrabství Avon a Somerset posetých špendlíky s pestrobarevnými hlavičkami a k tomu obří fotografie ženy, kterou Joe odněkud zná. Připadá mu, že je to ta celebrita, která se loni ztratila. Kitty něco. Na detaily si už nevzpomíná.

„Zelda Lorntonová – ta, která před týdnem zemřela na infarkt…,“ říká na úvod, vytahuje z batohu Zeldinu kresbu a pokládá ji na stůl před Cafferyho. Ten se naklání a pozorně si ji prohlíží. „Asi o tři týdny dříve měla incident se sebepoškozením. Tvrdila, že jí to udělal tenhle duch – Maud. Prý jí popsal paže spoustou úryvků z bible. Podle toho, jak byly ty věty formulované, se dá jen těžko uvěřit, že by si je Zelda mohla vymyslet sama. A o dva týdny později byla mrtvá.“ Joe přejíždí prstem po hladkém obličeji Maud. „Tohle jsem našel mezi jejími výtvory z pracovních terapií. Vidíte tuhle zvláštní drobnou postavu? Vypadá přesně tak, jak pacienti popisují Maud. A tahle postava ve svetru a s panenkami v rukou?“

„Ano?“

„Tak ta se přesně podobá jednomu z našich pacientů. Nemůže být náhoda, že Zelda nakreslila tohle.“

„Jednomu z vašich pacientů?“ Caffery hledí na Joea nad obroučkami brýlí a Joe nedokáže poznat, zda se mu inspektor vysmívá, nebo ho bere vážně. „Jeden z vašich pacientů je Scoobyho duch?“

„Když říkám ‚jeden z našich pacientů‘, myslím tím jednoho z našich bývalých pacientů. Předevčírem ho propustili. Takže se teď nachází,“ Joe ukazuje k oknu, „někde tam. A já si nejsem jistý, jestli je to dobře.“

Caffery bere pero a začíná si psát poznámky. Ze všeho nejdříve si poznamenává dnešní datum. „Jméno?“

„Isaac Handel.“

„Isaac…“ Caffery přestává psát a upírá pohled na Joea. „Isaac Handel? To je ten Isaac Handel z Upton Farm?“

„Vy ho znáte?“

„Slyšel jsem o něm. Ten případ se stal před mým nástupem do Bristolu a jeho hlavní vyšetřovatel odešel nedávno do penze. Ale o Handelovi a událostech v Upton Farm se tady hodně mluví.“

„Protože to, co udělal, bylo snadno zapamatovatelné?“

„Zapamatovatelné.“ Caffery přitakává. „Ano, i tak se to dá nazvat. Zapamatovatelné.“

„Já o tom moc nevím. Léta jsem ho ošetřoval, ale o tom, že má něco společného s událostmi v Upton Farm, jsem se dozvěděl až nedávno. A i když jsem vyrůstal nedaleko odtamtud a vím, že Isaac zabil vlastní rodiče, přesné detaily toho, co se stalo, jsou… Znáte to: lidi si jen šuškají, co se stalo, a šíří se kolem toho různé klepy.“ Joe chvíli přemýšlí, jestli by mu Caffery prozradil konkrétní okolnosti případu, kdyby se ho na ně zeptal. Jenže nakonec dospívá k závěru, že je nechce znát. Rozhodně šlo o něco mimořádného, o něco zvlášť ošklivého a Joe je vlastně rád, že zná jen hrubé obrysy a nemusí se vyrovnávat s obludnými podrobnostmi. „Ale když čte člověk mezi řádky,“ pokračuje, „tak z toho vyrozumí, že ho asi nezatkli za špatné parkování.“

„Ujišťuji vás, že za špatné parkování to nebylo.“

„V té době mu bylo čtrnáct. Říkám to správně?“

„Říkáte to správně.“

„Zabil vlastní rodiče. Někteří schizofrenici dokážou být zbytečně… násilní. Když se sejdou nepříznivé okolnosti.“

Caffery přitakává, jako by s ním souhlasil. „Ten případ úplně podrobně neznám – musel bych si ho nechat vyhledat. Ale vzpomínám si, že tam byl nějaký problém s pitvami. Trvalo dlouho, než patolog získal přístup k tělům. Bylo tam něco podivného.“ Inspektor přesunuje papíry po stole, jako by se cítil nesvůj. Poté si odkašlává, bere do ruky pero a opět začíná psát. „Takže vy ho spojujete s úmrtím? S možnou sebevraždou? A se dvěma…, vlastně třemi incidenty, které byly označeny za sebepoškození?“

„Ano.“ Joe sleduje Cafferyho při psaní a po chvíli dodává: „Mohl bych jen zopakovat, že bych byl rád, kdyby to zůstalo v tajnosti?“

„V tajnosti před kým?“

„Před lidmi ze správní rady.“

Caffery zvedá hlavu. „To byste omezoval moji práci. Jestli chcete, abych tu záležitost prověřil, budu muset vaši kliniku navštívit.“

„Opravdu je to nutné? Nemohl byste…, co já vím, třeba jen najít Isaaka Handela? Zjistit, co na svobodě dělá? A promluvit s ním? Totiž, já bych tu vlastně být neměl. Vážně – kdyby se na to přišlo, mohl bych ztratit víc než jen zaměstnání. A jestli musíte přijet k nám na kliniku, tak budu…“ Neurčitě mávne rukou směrem ke dveřím. „Tak budu muset předstírat, že jsem tu nebyl. Nikdo nesmí vědět, že jsem s vámi mluvil.“

Caffery nezúčastněně krčí rameny, odkládá pero a rozevírá dlaně, jako by chtěl říct: Fajn. Mně to žíly netrhá, jestli to nebudeme prošetřovat.

„Promiňte, prosím vás,“ říká Joe. „Prostě jsem se dostal do choulostivé situace.“

„Možná by pomohlo, kdybyste mi trochu konkrétněji sdělil, před kým je třeba to utajit.“

„Před některými lidmi ve správní radě. Jsou jako kvočny – nesli by dost nelibě, že jsem s vámi mluvil. Zvlášť ředitelka kliniky. Melanie Arrowová.“

„S tou jsem se, myslím, setkal. Na konferenci. Není to ta blondýna?“

Joe je překvapený, když slyší z Cafferyho úst slovo „blondýna“. Ví, že spolu ti dva mluvili, ale jak dlouho? Caffery si zapamatoval, že je Melanie blondýna – co dalšího si pamatuje? Joe přemýšlí, jestli s ní inspektor neflirtoval. A jestli ona jeho flirt neopětovala, což by bylo ještě horší.

„Ano. Ta blondýna. Tak tu by rozhodně nepotěšilo zjištění, že jsem vypustil džina z lahve. Ne proto, že by byla špatná. Nebo že by neměla pravdu. Ale proto, že by si ráda udržela místo.“

„Všichni bychom si rádi udrželi místo. V ideálním světě.“

„Takže budete mě brát vážně?“ ujišťuje se Joe. „Budete?“

Nastává dlouhé ticho. Nakonec se Caffery odsunuje na židli. „Nechte to na mně, pane LeGrande. Uvidím, co se dá dělat.“

Hotel Avonmere

Caffery se na superintendentův nový případ netěšil, ale teď je trochu nalomený. Možná to bude mít i své výhody. Čekáním ničeho nedosáhne – možná bude lepší zaměstnat se jiným případem, než Blecha překoná prvotní šok a rozhodne se, co udělá. A on možná zatím vymyslí plán B pro případ, že ho odmítne.

Podává hlášení superintendentovi, útrpně přečkává nevyhnutelnou přednášku: Jak dlouho ještě budou týmy pátrat po Misty Kitsonové? Jak Caffery obhájí výdaje? Novináři dostali kost a mohli by už snad dát pokoj, ne? Načež ohlašuje šéfovi záměr prověřit události v Beechway. Trochu to očmuchat a zjistit, co a jak.

Superintendent se však nenechá tak snadno přesvědčit. „Dobrá,“ souhlasí, „ale nejpozději zítra chci vědět, jak to budeme kategorizovat. A jestli je to případ pro nás, tak chci, aby ses mu věnoval na sto procent.“

Caffery ze všeho nejdřív oslovuje koordinátora vědeckého vyšetřování a nechává si od něj schválit výdaj ve výši tří tisíc liber na soudní pitvu. Poté telefonuje na ústav soudního lékařství a vystavuje Zeldě Lorntonové „stopku“ – zákaz vydat její tělo k pohřbu. Zelda naštěstí stále leží v márnici ve Flax Bourtonu, kde se dnes provádějí veškeré pitvy, poněvadž nemocnice v okolí uzavřely svá oddělení patologie. Ve Flax Bourtonu ho přepojují na jeho starou kamarádku Beatrice Foxtonovou, která pracuje jako soudní patoložka s licencí ministerstva vnitra. Caffery má štěstí, že původní Zeldinu pitvu nedělala právě ona – bylo by mu trapné žádat ji o revizi –, ale zdá se, že Beatrice není z jeho telefonátu nadšená ani tak. Za prvé je závěr původní pitvy – „infarkt myokardu jako druhotný projev obezity“ – nově používaným syndromem, který si teprve nachází cestu do úmrtních listů. A za druhé Beatrice tělo Zeldy Lorntonové neviděla a obává se, že patolog provádějící původní pitvu otevřel tělo způsobem, který se používá u běžných nemocničních pitev a jenž může narušit oblast krku – právě tu oblast, kterou by Beatrice chtěla při soudní pitvě prozkoumat. Přesto Cafferymu slibuje, že se maximálně vynasnaží a že pro ni Zelda bude prioritou.

Následně posílá jednoho z civilních vyšetřovatelů do archivu pro papírové kopie Handelova spisu. Ví, že kopírování potrvá téměř celý den, a tak zatím otevírá databázi HOLMES a pročítá základní informace o případu. Vytahuje telefon a volá několika starým mazákům, kteří u policie pracují tak dlouho, že si na vraždy v Upton Farm pamatují. Ti mu poskytují detaily, které by v HOLMES nenašel. Není to nic hezkého.

Během práce má pocit, že ho sledují Mistyiny oči. Pokaždé když zvedne hlavu od stolu, Misty jako by mu říkala: A co já? Na mě jsi zapomněl? V jednu chvíli Caffery téměř zvedá ruku, aby odrazil její obviňující pohled. Otočil by její fotku čelem ke zdi, jenže ví, že pak by to bylo ještě horší.

Dívá se na prázdný displej svého telefonu a přemýšlí, jestli by neměl zavolat Bleše. Pomalu začíná formulovat textovou zprávu, ale pak si to rozmýšlí, strká telefon do kapsy a chvíli jen tak sedí s rukama volně svěšenýma podél těla a neví, co si má sám se sebou počít. Jestli se ta záležitost někdy vyřeší, bude to tak, jak si přeje ona, a teprve tehdy, až to ona uzná za vhodné.

Caffery si podrážděně obléká bundu, schází ze schodů na parkoviště a nastupuje do auta. Je příjemné být zase v práci. Je příjemné myslet pro změnu na něco jiného. I když je to Isaac Handel – mladistvý psychopat, který zabil oba rodiče a provedl s jejich těly nepředstavitelné věci.

Projíždí předměstím západního Bristolu a přemýšlí, kolik víry by měl člověk vkládat do britského systému léčby duševních poruch a justice vůbec. Odpověď zní samozřejmě tak, že člověk nikdy nemůže mít stoprocentní jistotu. Jak často se stává, že někdo tajně mučí ostatní pacienty? A jak často se stává, že to viníkovi projde? Že je dokonce propuštěn z kliniky a ponechán bez dozoru a kontroly?

Za normálních okolností by si Caffery pěkně smlsl na člověku, který by měl tu drzost žádat ho o laskavost a pak si ještě klást podmínky. Jenže Joe LeGrande se mu z nějakého zvláštního důvodu líbí. Po tom, co se od něj dozvěděl, je navíc Caffery rád, že nemusí jezdit na kliniku Beechway a místo toho se přímo zaměří na Isaaka Handela. Přinejmenším se chce ujistit, že Handel dodržuje podmínky svého propuštění. A zjistit, kdo jeho první kroky na svobodě sleduje.

Handelovým dočasným asistovaným bydlištěm je hotel Avonmere, budova tyčící se nad blátivým říčním břehem. Caffery před ní zastavuje krátce po poledni. Dům nese všechny vnější znaky běžného penzionu, avšak v okně společenské místnosti pravděpodobně stále visí cedulka „Obsazeno“. Caffery podobná místa zná. Jejich klientelu netvoří cesťáci ani turisté, nýbrž narkomani a lidé propuštění na základě paragrafů 37 až 41.

Když Caffery vchází dovnitř a nakukuje do místností, nikdo ho nezastaví. Přízemí je uzpůsobeno pro skupinové aktivity – společenská místnost, jídelna, herna kombinovaná s televizní místností. Horní patro pak zřejmě tvoří jednotlivé pokoje. Na konci chodby nachází Caffery dveře označené nápisem „Kancelář“ a otevírá je. Stále ho nikdo nekonfrontuje. Vedoucí hotelu právě o čemsi jedná s klientem, ale stačí mu jediný pohled na Cafferyho v obleku a kravatě, aby se dovtípil, naklonil se ke klientovi a zamumlal: „Můžeme to dořešit později?“

Klient se otáčí Cafferyho směrem a jeho pohyby jsou pomalé a lehce trhavé. Jeho oči jako by nic neregistrovaly, ale přesto vyskakuje na nohy tak rychle, že téměř přepadává dozadu.

„Klid, kamaráde,“ říká vedoucí.

Klient třikrát pokývne hlavou a klopí oči k zemi. Nakonec si přikládá ruku na temeno a shrnuje si dlaní vlasy do čela. Caffery stojí stranou a drží otevřené dveře. Klient se potácí z kanceláře, aniž s ním navázal oční kontakt. Caffery čeká, až odejde, a ukazuje vedoucímu služební průkaz.

„Detektiv-inspektor Jack Caffery.“

„Ano,“ říká vedoucí. „Už jsem vás očekával.“ Je mu něco před čtyřicítkou, ale jeho obličej má dětské rysy, které paradoxně zvýrazňují jeho plešatost. Zbytek vlasů si oholil, takže vypadá jako stárnoucí cherubín. V pravém uchu má černou pecku a na prostředníčku pravé ruky ocelový prsten s keltským křížem. Na zdi za jeho pracovním stolem visí plakát z koncertu The Smiths v Glastonbury v roce 1984. Podává Cafferymu ruku.

„Bill Hurst.“

Caffery mu třese pravicí, a sotva ji pouští, všímá si, že si ji Hurst okamžitě pokládá na zátylek.

„Přijel jsem si promluvit s Isaakem Handelem.“

„Ano, ano.“ Hurst nemotorně vstává, škrábe se na krku a stejně jako jeho klient se vyhýbá Cafferyho pohledu. „Ano, to jste říkal.“

„Takže…? Máte tu nějakou soukromou místnost, kde bych s ním mohl mluvit?“

„Totiž…,“ začíná Hurst bojácně. „Isaac…“

„Ano?“

„Je to trochu trapné…“

„Co?“

„Isaac tu momentálně tak nějak není.“

„Prosím?“

„Není tu.“

„Hm, vážně jsem se nepřeslechl. A kde tak nějak je?“

„Ehmmmm… Abych řekl pravdu, nejsem si tím stoprocentně jistý.“

„Když jsem vám volal, řekl jste, že s ním můžu mluvit.“

„To ano. Myslel jsem si, že se do té doby vrátí. Musíte pochopit, že my nejsme ubytovna s ostrahou. Vyžadujeme od klientů, aby tady spali, ale během dne si můžou chodit, kam chtějí, pokud neporušují podmínky uvedené v jejich propouštěcích dokumentech.“

Cafferymu chvíli trvá, než ovládne netrpělivost. Počítá v duchu do deseti. „Dobrá, dobrá. Začněme tedy od začátku: kdy jste ho viděl naposledy?“

Hurst se začíná ošívat. „Ehm...“

„No tak, vyklopte to – dneska ráno?“ Hurst neodpovídá. Škrábe se na krku ještě urputněji. „Prokristapána!“ vydechuje Caffery. „Takže včera?“

„Myslím, že jo.“

„Vy myslíte?“

„Tenhle systém není dokonalý. Máme pod stav – zrovna teď mi volali dva lidi, že jsou nemocní. Za to může ta věčná nejistota. Pořád nevíme, co s náma vláda udělá.“

„No to je bezvadné. Opravdu fantastické.“ Caffery vyčerpaně kroutí hlavou. Čím víc toho vidí, tím naléhavěji si klade otázku, proč Handela vůbec propouštěli do téhle díry. „Včera v noci přece musel někde spát.“

Hurst krčí rameny.

„Hlásil jste, že se pohřešuje?“

„Dneska ráno. Od té chvíle se toho ujal komunitní tým pro duševní zdraví.“

Vedoucí hotelu se stále nedokáže podívat Cafferymu do očí. Kristepane, to je ale kretén.

„Mluvil tady s někým? Je tu někdo, kdo by mě mohl správně nasměrovat?“

„To ani ne. Podle toho, jak jsem ho poznal, je Handel tak trochu vlk samotář. Nevšiml jsem si, že by se tu s někým bavil – jen poslouchal iPod a byl uzavřený do sebe.“

„A dodržoval pokyny?“

„Vesměs ano. Možná byl jen trochu nepokojný. Pořád si na tom iPodu přehrával All Souls, Day. Znáte to? Tu píseň o dušičkách?“ Hurst konečně adresuje Cafferymu pohled obsahující slabou naději. „Ataris? Nejlepší pop-punková věc, co sem za poslední desítky let přišla ze Států?“

Caffery vzdychá. Vrtí hlavou.

„Je to jen jeden den,“ zmáhá se Hurst na obranu. „To není zas tak dlouho.“

„Víte, jak uboze to zní? Už když jste to vypouštěl z pusy, musel jste si ve skrytu duše říkat: ‚Tohle je fakt ubohý.‘“

Hurst sklání hlavu. „Beru.“

„Kdy má dostat léky?“

„Pozítří.“

Do chvíle, kdy má Handel dostat depotní injekci, tedy zbývají dva dny. Caffery se v duševních onemocněních příliš nevyzná, ale ví, že pokud Handel tento termín prošvihne, jeho stabilita se začne rychle rozpadat.

„Potřebuju vidět jeho pokoj.“

Hurst zlehka rozšiřuje oči. „Ééé, tak to se omlouvám, příteli, ale to nemůžu povolit. V tomto hotelu je všechno založeno na důvěře – personálu v klienty i klientů v personál. Nemůžu dopustit, aby někdo nakukoval do cizího pokoje, pokud pro to nemá dobrý, opravdu dobrý důvod.“

„Ten člověk byl podmíněně propuštěn podle paragrafu 47 – a jednou z podmínek bylo, že bude přespávat u vás. Tuhle podmínku nedodržel, čímž spáchal trestný čin a tak dál a tak dál. Nebudu se nad vás povyšovat tím, že tu odříkám příslušné paragrafy – vy je všechny určitě dobře znáte. Pokoje jsou nahoře, že?“ Caffery se zvedá ze židle. „Možná budu prostě klepat na všechny dveře, než najdu ty správné.“

Než stačí Hurst přejít na druhou stranu stolu, je už Caffery z kanceláře pryč. Hurst ho dostihne až na chodbě. Je celý zadýchaný.

„Oukej,“ syčí. „Tak teda jo – ale můžete to, prosím vás, vyřídit diskrétně?“

„Až po vás,“ říká Caffery a pouští vedoucího před sebe.

Hurst se protahuje kolem něj. „Diskrétně, ano?“ opakuje.

„Samozřejmě.“

Oba muži vycházejí po schodech do prvního patra. V rozmezí několika vteřin se tam otevírají dvoje dveře: z prvních vychází nájemník a míří na odpočívadlo schodů – předek trička má poskvrněný, kalhoty stažené na půl žerdi a zjevně trpí abstinenčními příznaky. Když spatřuje Cafferyho, rychlým obloukem se vrací do pokoje. Druhé dveře se zabouchnou dřív, než v nich Caffery stačí zahlédnout nájemníka.

Všechny pokoje jsou opatřené bezpečnostními zámky. Když Hurst vytahuje klíč od dveří číslo pět, jako by ho přepadly pochybnosti. Otáčí se zády ke dveřím a zvedá obě ruce. „Když já nevím. Asi bych měl počkat, až mi k tomu dá souhlas komunitní tým.“

Caffery podle zákona nesmí do pokoje bez pozvání vstoupit, jenže získat soudní povolení k prohlídce by bylo časově náročné a vyžádalo by si to spoustu zbytečného papírování. Zpraží tedy Hursta pohledem. „Nezajímá vás, čeho se Handel dopustil, že strávil patnáct let na psychiatrii?“

„Ne, nechci to vědět.“ Hurstovi červenají uši. „Nedostáváme podrobné informace o duševním zdraví pacientů – jen základní pokyny, nač se máme zaměřit, pokud začnou být psychicky labilní. Nejsme tu od toho, abychom lidi soudili, ale abychom je napravovali.“

Caffery se opírá zády o zábradlí a upřeně si prohlíží cherubínovu hlavu, od lesklého bledého čela až po bradu s dolíčkem. „Možná je dobře, že neznáte podrobnosti o tom, proč se vaši ‚klienti‘ ocitají v tomhle systému. Já je bohužel znám. A v Handelově případě se omezím na konstatování, že slovo ‚zvrácený‘ je ještě hodně mírné.“

Hurst přejíždí prstem po svazku klíčů připevněném k opasku, ale stále není rozhodnutý.

„A tu hrůzu spáchal ještě jako kluk,“ pokračuje Caffery. „Myslím, že nikdo z nás nedokáže posoudit, čeho by byl schopen jako dospělý. Paranoidní schizofrenik propuštěný na podmínku, který se už čtyřiadvacet hodin pohřešuje…?“

Hurst zabodává pohled do čísla na dveřích. Červená barva se mu od uší rozlévá až k temenu.

„A vy jste jeho zmizení ohlásil teprve před chvílí?“

„Dobrá, dobrá,“ bručí vedoucí hotelu a sundává si klíče z opasku. „Obejdu se i bez vaší přednášky.“

ponožky se střapci

Správní rada zdaleka není dokonalá, ale Joe musí uznat, že sportovní areál, do něhož poskytuje zaměstnancům zlevněný vstup, je přímo skvělý. Jmenuje se Tarlington Manor, stojí na okraji Thornbury a chlubí se pětadvacetimetrovým bazénem a tělocvičnou vybavenou nejmodernějšími mučicími nástroji pro fitness: posilovacími stroji, reaktivními podložkami Core-tex a vibromasážními stroji. Nechybí ani sauna, římská lázeň, dvacet tenisových kurtů a venkovní vířivka s krbem, kde ženy středního věku popíjejí během poledne šampaňské.

Třikrát týdně odchází Melanie z práce o něco dřív, přijíždí sem a hodinu osaměle mlátí do squashového míčku. Joe musí projít nejméně šest ochozů, než nachází její kurt. Melanie je zmáčená potem, ale dál zasypává míček údery a culík jí přitom poskakuje jako šílený. Na sobě má růžové tričko s černou pumou nad levým ňadrem, úžasně sexy lykrové kraťasy, oslnivě bílé tenisky a drobné bílé ponožky se střapci, jaké holky nosily ve Wimbledonu, když byl Joe ještě teenager. V té době se hodně díval na ženský tenis – máma a Patience se tím tehdy hodně bavily a patřičně si z něj utahovaly.

Pro Isaaka Handela by nebylo tak těžké zjistit, kde Melanie bydlí. Joeovi se stále honí hlavou obraz té postavy na zahradě. A také vidí před očima detektiva-inspektora Cafferyho, jak se mu nechtělo mluvit o vraždách v Upton Farm.

Schází z ochozu ke kurtu a otevírá prosklené dveře. Když ho Melanie vidí, přestává hrát a překvapeně mává rukou. „Joe! Běž pryč, proboha, nekoukej se. Strašně se stydím.“

„Ty se stydíš? Po tom, cos mi včera v noci dovolila?“

„Nech toho, prosím tě.“ Melanie kráčí k brašně v rohu, vytahuje z ní ručník, zakrývá si jím obličej a nechává si ho viset před tělem, aby se před Joem alespoň částečně ukryla. Na zápěstích má potítka – je to další detail, který Joea vrací do osmdesátých let. „Jdi pryč – jestli neodejdeš, budu muset přestat.“

„Potřebuju s tebou mluvit.“

„Potřebuješ se mnou mluvit?“ Melanie si spouští ručník z obličeje. Oční stíny má rozmazané od potu. „Ajajaj. To zní zlověstně.“

„Mel, nepřetvařuj se. Onehdy ráno jsi v té zahradě něco viděla. A já to včera v noci viděl taky.“

„Ne.“ Melanie vážně vrtí hlavou. „Nic jsme neviděli. Jen se nám to zdálo – byli jsme rozespalí. Spánkový deficit, přemíra sexu, přemíra alkoholu. Ještě teď ho ze sebe cítím.“ Zvedá ruku a pochybovačně si čichá k podpaží. „Prýští mi z pórů. Kristepane, ještě štěstí, že tady hraju sama se sebou.“

„Včera v noci jsem opilý nebyl. A i kdybychom byli předchozí noc oba opilí a jen se nám to zdálo, tak skutečnost, že se nám oběma zdálo totéž, sama o sobě prozrazuje, že nás ta věc trápí. A trápí nás proto, že Zelda, Pauline a Moses možná viděli něco podobného a my to oba víme. A pokud jde o mě, jsem si naprosto jistý, že vím, kdo za těmi ‚halucinacemi‘, ‚bludy‘, nebo jakkoliv to chceš nazývat, stál.“

Melanie vytřeští oči. „Nezačínej zase s tím Handelem – prosím. Opravdu si myslím, že jsme…“

„Tady nejde jen o ten Zeldin obrázek, nejde jen o to, co provedl rodičům. Prostě… Prostě z toho mám špatný pocit. Musíš mi věřit. Prosím.“

„Tohle už jsme probírali.“ Melanie natahuje ruku a chystá se odejít z kurtu, jenže Joe se nehne z místa.

„Melanie – četl jsem přepis z jednání komise.“

Při těchto slovech se Melaniin výraz mění. Kůže kolem očí se napíná a tělesná váha se přesouvá na paty. „Prosím? Tys četl přepis… Co to má znamenat?“

„Četl jsem tvoji výpověď před Handelovou posudkovou komisí. Nikdy jsem si neuvědomil, že ti na něm tak záleželo.“

„Záleželo? O čem to ksakru mluvíš?“

„Před komisí jsi působila dojmem, že jsi s Handelem trávila každý den. Říkalas tam věci jako: ‚vždy vzorně spolupracoval‘, ‚neměl absolutně žádné kázeňské problémy‘, ‚chápe povahu svého onemocnění i důležitost každodenního kontaktu s týmem v zájmu zachování své psychické stability po případném propuštění‘, ‚získala jsem dojem, že chápe, jak vážného trestného činu se dopustil, a zároveň ho hluboce lituje‘… Mám pokračovat?“

Melanii hoří tváře. Nosní dírky má rozšířené a velmi pomalu jimi vdechuje vzduch, aby se uklidnila.

„Mám pokračovat, Melanie? Protože já jsem ten přepis četl celý a jsou to všechno kecy – nikdy jsi s Isaakem netrávila čas. Ani jednou jsem tě neviděl s ním mluvit.“

„Já tě nechápu,“ říká Melanie zatrpkle. „Vůbec tě nechápu.“

Prochází kolem něj ke dveřím a přitom do něj strká loktem. Přehazuje si brašnu přes rameno a míří rovnou pryč.

„Melanie?“ volá Joe za jejími zády. „Melanie, promiň – nechci se s tebou hádat.“

„Mně to tak nepřišlo.“

„Ne, vážně, nechtěl jsem, aby to vyznělo nějak…“

Nedokončí větu. Melanie totiž dorazila k dámské šatně. Bez ohlédnutí vstupuje dovnitř a zabouchává za sebou dveře.

nákupní tašky

Ať o tom Caffery přemýšlí sebevíc, nedokáže si představit, jak dokázal Isaac přežít chladnou říjnovou noc, když nemá kam jít. Pacienti na klinice dostávají kapesné a podle Joea LeGrandea naspořil Isaac během let spoustu peněz, avšak Caffery se nemůže zbavit dojmu, že by měl Handel přesto problém sehnat ubytování. Zmatenému schizofrenikovi by každý nakukal, že má obsazeno, bez ohledu na to, kolik by měl u sebe peněz. Cafferymu náhle vyvstává před očima obraz vyhřáté postele a jídla. Že by někdo Handelovi pomáhal? Joe se zmínil o výpadcích proudu na klinice, které se časově shodovaly s jednotlivými incidenty; těžko uvěřit, že by měl pacient takové možnosti, aby tohle všechno dokázal zorganizovat sám.

Takže v tom má prsty někdo další. Caffery si ukládá tento závěr do paměti. Později se k němu vrátí.

Stojí v pokoji hotelu Avonmere a nasává atmosféru. Pokoj je dost velký na to, aby se do něj vešla postel, noční stolek, komoda a šatní skříň. Záclony jsou tenké a zátěžový koberec vypadá, jako by ho někdo nedávno čistil. Všechno působí úhledně a spořádaně: postel je ustlaná a kromě páru pantoflí není nikde vidět jediný kus oblečení. Na komodě leží vysoký stoh časopisů. Caffery se jimi probírá: What Hi-Fi?, Computing, Computer Weekly, dva katalogy elektroniky Maplin a jeden katalog nářadí Screwfix. V pokoji není televizor, jen dokovací stanice pro iPod.

Caffery otevírá noční stolek a vytahuje z něj hnědou lékovku. Na štítku je napsáno „Seroxat“ a Handelovo jméno. Caffery ukazuje lékovku Hurstovi a třepe jí, aby mu ukázal, že je prázdná.

Hurst zeširoka rozpřahá ruce. „Na mě se nedívejte – promluvte si s komunitním týmem.“

„Jo, takové oddělení máme u nás na policii taky. Jednotka TNMP.“

„Cože?“

„,To Není Můj Problém‘.“

Hurst mhouří oči. Jeho špatná nálada se mění v dotčenost. „Já nemám policajtskej plat,“ říká. „Nepůjdu dřív do důchodu a nebudu brát výsluhy – natož s inflační doložkou.“

Caffery vrací lékovku do stolku. Dívá se pod postel, strká ruku mezi rošt a matraci. Přejíždí konečky prstů po horním okraji garnýže a pak po prázdných ramínkách v šatní skříni. Nemá absolutně žádnou představu, co hledá – vlastně ani neví, proč to všechno dělá; snad jen proto, aby dokázal něco Hurstovi. Kolik lidí jako Handel propadne sítem? ptá se sám sebe. Na podobných místech k tomu nejspíš dochází denně.

Náhle celý ztuhne. Na dně Handelovy skříně leží hromada složených nákupních tašek. Caffery si sedne do podřepu a pokládá na ně ruku. Všechny tašky pocházejí z hobbymarketu Wickes. Prodejna nářadí a železářství není právě nejbezpečnějším místem, kde může člověk jako Handel nakupovat – zejména s ohledem na to, co provedl svým rodičům.

Caffery vytahuje tašky a opatrně každou protřepává. Všechny jsou prázdné s výjimkou páté, která obsahuje účtenku za nákup dokovací stanice a nyní již prázdný obal.

„Většina našich klientů utrácí kapesné za sladkosti a sušenky.“

„To je mi naprosto jasné,“ konstatuje Caffery suše. „Nevadí, když si to nechám?“

„Mohl by to potřebovat kvůli reklamaci.“

Caffery věnuje Hurstovi dlouhý pohled.

Vedoucí hotelu nakonec krčí rameny. „Jak je libo.“

Fred Astaire

Je čtvrt na osm. Joe sedí na lavičce před dámskou šatnou a cítí se vteřinu od vteřiny mizerněji. Vypil dvě kávy z automatu, snědl tyčinku Mars a nyní mu nezbývá než tupě zírat na vývěsky na nástěnce a přejíždět podrážkou po kusu žvýkačky nalepeném na podlaze. Už je to pětačtyřicet minut, a ačkoliv za tu dobu vešlo do šatny a opět z ní vyšlo mnoho žen, přičemž některé z nich po něm vrhaly kradmé pohledy, takže si Joe připadal jako čítankový úchyl, Melanie mezi těmito ženami nebyla. Buď by mohla reprezentovat Británii v trucování, anebo vylezla ze šatny oknem.

Joe lituje toho, co řekl a jak to řekl. Poslal jí tři omluvné textovky, ale tady dole není moc silný signál, takže Joe nemá tušení, jestli byly zprávy doručeny, nebo jestli ho Melanie ignoruje. Právě se chystá vytáhnout mobil z kapsy a zkusit to ještě jednou, když se otevírají dveře šatny a Melanie konečně vychází ven.

Je oblečená v jednoduchých bílých vlněných šatech a na nohou má vysoké semišové boty. Vlasy má stále trochu vlhké. Není nalíčená a vypadá tak nádherně, že se Joeovi téměř zastaví srdce.

„Melanie…,“ začíná a vstává z lavičky. Melanie si však dává prst na ústa a vrtí hlavou. Odkládá brašnu, sedá si na lavičku asi třicet centimetrů od něj a pozorně si ho prohlíží.

„Joe.“

„Melanie, promiň.“

„Neomlouvej se – to já bych měla říct ‚promiň‘. Opravdu jsem ti lhala. Prostě… Někdy máš prostě před očima pacienta, který v životě udělal jen jednu jedinou chybu, a přesto za ni musí znovu a znovu platit: tím, že musí trčet na oddělení a proskakovat obručemi, které mu uchystáme. Ty ho přitom znáš a je ti jasné, že si ten člověk zaslouží šanci vyjít ven a žít normální život. Jenže zároveň mu k tomu chybí jeden poslední malý krůček – například že zaškrtl určitou kolonku propiskou nesprávné barvy nebo že uvedl určitý nepodstatný detail, kvůli kterému naše obrovská byrokratická mašinerie schroupá jeho žádost a vyplivne zamítavý výsledek. A přestože se tento pacient ničeho špatného nedopustil, musí se znovu vrátit na start a smířit se s představou, že ho čeká další kolo tohohle nekonečného cyklu.“

Joe si pokládá ruce na kolena a vyťukává do nich rytmus. Nesouhlasí s Melanií, že si každý pacient bez rozdílu zaslouží šanci. Spousta lidí na klinice vzala život někomu jinému; kdekoliv jinde by se tito lidé označovali za vrahy. Někteří z nich jsou nevyléčitelní. Zejména ti, jejichž zločiny jsou tak nezapomenutelné jako v případě Isaaka Handela.

„Joe? Řekla jsem něco špatně?“

„Ne, ne. Nic ti nevyčítám. Zvlášť když na tebe správní rada tak tlačí kvůli plnění výkonnostních cílů.“

Joe teď mluví o takzvaných „nevyléčitelných“ pacientech – o dlouhodobých chovancích kliniky, kteří zabírají lůžka. O těch, které nelze vrátit do společnosti, poněvadž jejich příbuzní nejsou ochotni je přijmout. Případně o těch, kteří ani nemají zájem vrátit se z kliniky do života a znovu se potýkat s nároky reálného světa, a tak bojkotují vlastní propuštění. Takoví pacienti fungují jako obrovský špunt v potrubí systému a v zájmu jeho odstranění jsou zaměstnanci kliniky Beechway neustále bombardováni směrnicemi shora, které jim připomínají, že je zapotřebí snížit PDB – průměrnou délku pobytu pacientů. Melanie se musí s těmito požadavky potýkat téměř pořád.

„Věř mi, že ten tlak cítíme všichni, Melanie. Na klinice nenajdeš jedinou sestru nebo terapeuta, kteří by necítili pokušení přizpůsobit si trochu pravidla, pokud by tím postrčili pacienta blíž k propuštění. A ty…, ty musíš být pod větším tlakem než my všichni dohromady.“

Následuje chvíle ticha, během níž má Melanie sklopenou hlavu. „Bože můj,“ říká nakonec zdeptaně. „Když mám být upřímná, tak jsem se prostě podívala na Isaaka a…“ Vplétá si prsty do vlasů, jako by ji bolela hlava. „Sakra – dobře, budu k tobě upřímná. Myslela jsem si, že Isaac dlouhá léta nedělal absolutně žádné problémy, že se choval naprosto disciplinovaně, a že je tudíž vhodný kandidát na propuštění. Do prdele.“ Zarývá paty do mřížky pod lavičkou. „Tomu se říká blamáž. Máš pravdu, Joe – na mé zahradě byl opravdu Isaac. Dvě noci po sobě. Až do této chvíle jsem si to nedokázala přiznat.“ Dlouhé povzdechnutí. „Tak. Řekla jsem to. Předpokládám, že naše laškování tímhle skončilo. Určitě mě teď nenávidíš.“

„Nenávidět tě? Kristepane!“ Joe se krátce a ironicky zasměje. „Nenávidět tě? Ježíšikriste, kdybys jen věděla…“

„Co kdybych věděla?“

„Melanie,“ říká Joe a vrtí hlavou. „Pojď ke mně, krásko – jsem do tebe blázen. Jsem jako Monstrmatka během šeříkového dne, když celou dobu myslí jen na tvoji maličkost. Jsem jako Moses, když se dozví, že k snídani jsou párky. Jsem jako tančící Fred Astaire – jsem naprostý blázen. Do tebe.“

„Vážně?“

„Vždyť ti to říkám. Vedle tebe se cítím jako kluk, jako hloupý kluk.“

Melanie nasazuje drobný úsměv plný naděje. Krátce potahuje, jako by měla na krajíčku slzy. „Tak promiň – všechno mě to dovádí k šílenství.“

„Já vím.“

„A taky mám strach. Jestli stál na té zahradě Isaac – tak proč? Co ode mě chce?“

Joe neodpovídá. V jeho mozku se jako obrovský billboard objeví vzpomínka – vzpomínka na to, jak Isaac pozoruje na chodbě Melanii.

„Pořád je tady policie,“ nadhazuje zkusmo.

„To nemůžeme,“ reaguje Melanie znaveně. „Třeba se Isaac…, třeba se prostě vypaří. Ale ať je to, jak chce, s policií prostě mluvit nemůžeme. Umíš si představit, jak by člověk v mém postavení dopadl, kdyby se přišlo na to, že lhal před komisí? Že lhal?“

Při slově „lhal“ Joe červená. Melanie nemůže tušit, kde dnes byl, ale přesto se v něm aktivují obranné mechanismy. Hlasitě kašle a silně bubnuje prsty do kolenou.

„Dobrá, předpokládejme, že se nevypaří. Ale jestli se nemůžeme obrátit na policii, nehodlám jen tak sedět a dívat se, jak nás pronásleduje. Předpokládám, že tím člověkem u tebe na zahradě byl on. Když jsme ho propustili, nejspíš si ze všeho nejdřív zjistil, kde bydlíš – prostě si to stanovil jako svůj hlavní cíl. V tom případě by bylo dost nebezpečné zůstávat u tebe doma. Možná to bude znít trochu hr a nechtěl bych, aby sis to vykládala špatně, ale…

„Ale co?“

Joe váhá. Neví, jak to říct. A taky neví, jestli je to správné. Ví jen, že chce mít Melanii neustále na očích.

„Je pravda, že bydlím blíž u Upton Farm než ty, ale Isaac o mém bydlišti netuší. Takže mě napadlo… Co kdybys bydlela nějakou dobu u mě? Počkáme, až se situace trochu uklidní, a uvidíme, jak to všechno dopadne. Vlastně ne – vím, že je to pitomý nápad, zapomeň, že jsem to řekl, jen jsem přemýšlel nahlas, ale pojďme aspoň na chvíli bydlet někam do hotelu, abys nemusela být v…“

„Joe!“

Joe přestává mluvit. Melanie se usmívá a ukazuje své dokonalé drobné zuby.

„Joe, to je v pořádku. Vůbec to není pitomý nápad. Naopak je přímo bezvadný. Umírám touhou poznat Patience.“

Wickes

Takhle pozdě na podzim už se den krátí, a když Caffery přijíždí do hobbymarketu Wickes na severním konci Bristolu, je už úplná tma. Bezpečnostní kamery jsou namířené na vchod, na řadu pokladen a tři nebo čtyři další visí nad uličkami. Prodejna je rozdělená na tematická oddělení: Dekorace/Instalatérství/Elektro/Nářadí. Nejméně dvě z těchto kategorií vyvolávají u Cafferyho neblahé myšlenky. Nečetl sice kompletní vyšetřovací spis, ale ví, že Handel použil při vraždě rodičů předměty zakoupené na podobném místě.

„Chci mluvit s vedoucím.“ Ukazuje policejní průkaz pracovníkovi ostrahy. „Prosím.“

Sekuriťák ho vede do malé kanceláře přeplněné lejstry. Kieran Bolt je hladce oholený muž drobné postavy a s očima zarudlýma únavou. Očividně se už chystá domů a Cafferyho návštěva ho netěší. Několik vteřin mžourá na účtenku. „Tohle je hotovostní platba. Z toho vám jméno nezjistím.“

„Já nepotřebuju jméno,“ odpovídá Caffery. „Jméno už znám. Zajímá mě, co dalšího si tady koupil.“

„Proč si myslíte, že si tu koupil něco dalšího?“

„Našel jsem u něj sedm prázdných nákupních tašek.“

Bolt na něj chvíli polekaně hledí, pak přesouvá pohled na účtenku a zkoumavě si ji prohlíží, jako by měl dojem, že mu napoprvé něco uniklo. „Odkud jste říkal, že jste?“

„Z Jednotky pro vyšetřování závažných trestných činů.“ Caffery sleduje, jak vedoucí prodejny probírá v hlavě možné důvody, proč se ho policajt vyptává na běžný nákup v hobbymarketu. Když konečně zvedá hlavu, ostražitost v jeho očích prozrazuje, k čemu dospěl: jde o ohrožení státu, o teroristickou hrozbu.

„My ty věci jen prodáváme. Neptáme se lidí, co s nimi budou dělat.“

„Já vás přece z ničeho neviním. Jen vám kladu otázky, nic víc.“

Vedoucí prodejny je snadno čitelný: má strach a byl by schopen se přetrhnout, jen aby Cafferymu pomohl. „Můžu nechat prověřit záznamy z pokladen – jestli za něco jiného platil kreditní kartou, mělo by nám to vyběhnout. Ale jestli platil hotově…“

„To je v pořádku. Najdeme ho na záznamech z kamer.“

Bolt se plácne rukou do čela.

„Nějaký problém?“

„Ne, ne, absolutně žádný problém. Jen…“ Dívá se na hodinky. „Vlastně ne. Vyřídím rychle jeden telefonát a bude to dobrý. Můžu tu s vámi zůstat.“

Bolt Cafferymu sděluje, že prohledat všechny záznamy potrvá věčnost. V prodejně je rozmístěno osm kamer, nahrávky se archivují jednadvacet dní a otevřeno tu mají od pondělka do soboty od sedmi ráno do osmi večer a k tomu v neděli dalších šest hodin.

„To je v pořádku,“ odpovídá Caffery. „Večer budete doma. Slibuju.“

Eden Hole

Když Joe s Melanie přijíždějí domů, Stewart vyvádí jako šílený. Joe otevírá dveře, ale pes jako by ho ani neznal – sedí v chodbě se zakloněnou hlavou a štěká.

„Hej, hej! Stewie! Co se děje? To jsem přece já.“ Joe se k němu ohýbá. „Copak je, Stewie?“

Stewart konečně přestává štěkat, rozmrzele očuchává Joeovi ruce a podezíravě zabrousí očima k Melanii. Ta se na něj ostražitě dívá a tašky drží vysoko, aby na ně nemohl.

„Je… Je nádherný,“ říká nejistě.

„Přísahám, že se obvykle takhle nechová.“ Joe drbe psa za ušima. Stewart rychle oddechuje a srdce mu uvnitř hrudního koše divoce tluče. „Od včerejška se chová divně. Během dne zmizel a teď se chová jako cvok – já to nechápu. Copak se stalo, hochu?“

Stewart rozrušeně opisuje na podlaze kruh. Poté si neochotně sedá a vyplazuje jazyk. Joe je zmatený. „Vezmu ho pak ven – proženu ho tak, až nebude mít na neurózy myšlenky. Tak pojď, seznámím tě s Patience.“

Odnášejí Melaniiny věci do obývacího pokoje. Joe tetě předem volal a upozornil ji, že Melanie u nich zůstane. Patience na to reagovala jedinou poznámkou: Ale vyřiď té nebohé holce, že jí bude muset chutnat moje jídlo. Nechci v baráku žádnou nafrněnou slečinku. Jestli chce žít jen ze salátu a ze vzduchu, tak ať jde bydlet do králičí nory.

Joe si všiml, že Patience použila výraz „nebohá holka“. Jako by žena, která je tak praštěná, že si s ním něco začne, musela být opravdu politováníhodná osoba. Případně chtivá a sebestředná. Když však Melanie vchází v jednoduchých bílých šatech do dveří a prameny medových vlasů jí padají do tváře, spadne tetě čelist až na zem. Tohle nečekala. Joe se neubrání úšklebku.

„No vida,“ říká Patience a vstává ze židle. „Ráda vás poznávám, Melanie.“

Podává Melanii ruku a pomalu přejíždí očima od jejích nohou k obličeji a zase zpátky. Opět jí ruku pouští, ustupuje, založí si ruce na prsou, znovu si Melanii zkoumavě prohlíží a tázavě zvedá obočí. Nakonec vydává hlasité „s-ts“, pohazuje hlavou a odebírá se zpátky do kuchyně, přičemž pánovitě kroutí kyčlemi.

„Bože!“ Joe se rozpačitě škrábe na hlavě. „Promiň. Očividně nečekala, že vedle sebe budu mít někoho tak…, tak krásného.“

„Dobrý.“ Melanie svěsí ruce a nepozorovaně si otírá do sukně dlaň ruky, kterou podávala Patience. „To je úplně v pohodě – já to chápu.“ Váhavě se usmívá a rozhlíží se po místnosti. Vládne v ní naprostý chaos: každý volný povrch okupují tetiny sklenice s džemem, na okenní římse stojí trsy lučních květin nastrkané do lahví od mléka s hnědnoucí vodou. Melanie letmo nahlíží do kuchyně a pak se znovu dívá na chodbu, odkud je naštvaně sleduje Stewart.

Joe propadá beznaději. Tohle se nevyvíjí dobře. Ani trochu.

„Poslouchej, Melanie, u nás jsi upřímně vítána. Akorát nejsme zrovna konvenční rodina. Každému chvíli trvá, než si zvykne na Patience…“

„Já to slyšela!“ křičí Patience z kuchyně. „Spíš bys měl říct, že já si budu muset zvykat na ni.“

Joe vrtí hlavou a zlehka se usmívá.

„Jak říkám, na moji báječnou tetičku si budeš muset zvyknout, ale jinak chceme, aby ses tu cítila příjemně. Jestli potřebuješ soukromí – místo, kde můžeš být sama –, tak si vezmi mámin starý pokoj.“ Ukazuje prstem ke stropu. „Tady nahoře je ložnice s koupelnou. Budeš tam mít naprosté soukromí. A ručím ti za to, že je tam čisto – tady dole to sice vypadá všelijak, ale nahoře je čisto. Sám jsem tam uklízel.“

„Tohle jsem taky slyšela. Tak chcete snídani, nebo ne?“

„Snídani?“ šeptá Melanie. „Snídani?“

„To je taková rodinná tradice – kdykoliv se vrátím z práce domů, dostanu snídani. Nemusíš panikařit.“ Ukazuje na schodiště vedoucí do jeho části domu. „A já mám stejný pokoj tady – jen zrcadlově obrácený. Bude nás dělit jenom zeď.“

Melanie zvedá oči k dubovým trámům pod stropem. „Jsou ty pokoje propojené?“

„Ne.“

„Takže když budu chtít jít k tobě, tak musím… co? Sejít sem a zase vyjít druhým schodištěm nahoru?“

„Ano. Anebo do toho můžeš jít po hlavě a nastěhovat se ke mně.“

ten, kterému se všichni vyhýbají

Káva pochází z malého sáčku připomínajícího pytlík od čaje a plavou v ní kousky lógru. Je však tmavá a silná a přesně to Caffery v tuto denní dobu potřebuje. Sype si do ní cukr a zhltne čtyři sušenky, které mu přinesli do přesvětlené místnosti pro personál v hobbymarketu Wickes. Poslední dobou si musí připomínat, že se má najíst. Kdykoliv na to zapomene, vidí pak v zrcadle odraz neznámého člověka, k němuž jeho analytické myšlení okamžitě přiřazuje definice jako: Čtyřicátník. Vysoké pracovní vypětí. Svobodný.

Bolt, který evidentně svobodný není a nemůže se dočkat, až vypadne domů, už prošel záznamy z pokladen, ale na jméno „Handel“ mu nic nevypadlo. Nyní připravuje notebook propojený s externím pevným diskem kamerového systému. Caffery si věší sako na opěradlo židle, odkládá kávu a vytahuje telefon. Zvětšuje Handelovu fotografii, kterou mu již dříve poslal Joe LeGrande, a opírá přístroj o displej notebooku.

Disk obsahuje asi patnáct set hodin záznamu, ale Caffery dokáže okruh pátrání zúžit. Handela propustili teprve před čtyřiapadesáti hodinami. V prodejně Wickes musel nakupovat mezi svým propuštěním a včerejší nocí, kdy ho naposledy viděli v hotelu. Samotná tato informace stačí k vyřazení obrovského objemu dat. Účtenka za nákup dokovací stanice navíc obsahuje datum a čas – úterý pět hodin odpoledne –, a i když to není zcela jisté, Caffery by byl ochoten se vsadit, že Handel neabsolvoval dlouhou cestu z hotelu do prodejny dvakrát. Buď si koupil dokovací stanici a pak si vzpomněl ještě na něco, nebo to bylo naopak. Pravděpodobnější je druhá možnost, poněvadž člověk „nezapomene“ na nákup, na který potřebuje sedm tašek.

Caffery tedy rychle posouvá záběr zachycující úsek pokladen na úterní podvečer a po chvíli skutečně spatří Handela ve frontě. Porovnává záběr s fotografií v telefonu. Handel má na sobě umazané tepláky a proužkovaný oranžovohnědý svetr, o kterém se zmiňoval Joe LeGrande. Také svým účesem je nápadný – trochu připomíná mnicha. Upřeně hledí na ostatní zákazníky a viditelně všechny zneklidňuje. Žena, na kterou je ve frontě nalepený, se stále nervózně ohlíží přes rameno.

Ne – tento člověk by rozhodně nemohl přijít do hotelu a rezervovat si pokoj.

V rukou drží Handel několik nákupních tašek. Jsou plné zboží. Když platí za dokovací stanici, musí si je všechny položit na podlahu. Pokladní přitom vrhá několik úzkostných pohledů za jeho záda. Nejspíš se snaží vyhledat očima pracovníka bezpečnostní agentury pro případ, že se něco semele. Handel však jen zvedá tašky s nákupem, za který zjevně zaplatil už při první návštěvě, a vychází z prodejny. Zákazníci za ním si vyměňují úlevné pohledy.

Caffery posouvá záznam o něco dozadu – na displeji se míhají rozmazané šmouhy zákazníků, zaměstnanci pobíhají sem a tam, na milivteřiny se zastavují u pokladních či u zákazníků a pak stejně chvatně mizí. Deset minut před nákupem dokovací stanice se Handel objevuje u pokladny znovu. Tentokrát nenese nákupní tašky, ale tlačí před sebou vozík naložený zbožím.

Caffery pozastavuje záznam. Krabice, kotouče a plechovky v nákupním vozíku nelze na záběru rozpoznat. Caffery tedy opět kliká na trojúhelníček a nechává záznam běžet původní rychlostí.

Handel znervózňuje své okolí stejně jako na pozdějším záběru. Ačkoliv je malého vzrůstu, má ve tváři cosi, co je ostatním lidem nepříjemné. Jeden nebo dva zákazníci se za něj postaví do fronty, ale po pár vteřinách pobytu v jeho blízkosti si to rozmýšlejí a tlačí vozík k jiné pokladně. Jedna žena už začíná vykládat zboží na pás, načež ho opět vrací do vozíku a odjíždí, přičemž se snaží působit nenuceně, jako by jen na něco zapomněla.

Caffery pozorně sleduje, jak pokladní markuje Handelův nákup. Znovu pozastavuje záběr. Nemá u sebe poznámkový blok, a tak si vyhrnuje rukáv a píše si časový kód na předloktí. Vstává, míří ke kanceláři Kierana Bolta a klepe na dveře.

anděl

Někdy jsou věci tak nádherné, že člověk umírá touhou nějak si je vysvětlit nebo je zachytit. Možná je to máminou smrtí a jeho vzpomínkami na ni, ale možná je to prostě tím, že už je Joe dospělý – každopádně se naučil přijímat krásu, kdykoliv se mu naskytne, oceňovat ji a věřit, že ji spatří znovu. A je mu úplně jedno, že podobně popisují svět stoupenci hnutí new-age a lidé hlásající teorie o moudrosti vesmíru. On zkrátka pohlíží na svět takhle.

Jenže to má háček. Možná je snadné pohlédnout z okna na zelené lány, na nekonečný zamračený obzor, přijmout tu krásu a uvěřit v ni i v její trvalost, avšak zároveň Joe nedokáže přijmout prostý fakt, že za jejich starým kuchyňským stolem teď sedí Melanie Arrowová a hltá snídani, kterou jim Patience v devět hodin večer uvařila. Prostě tomu nemůže uvěřit a stále chce zasahovat do běhu událostí. Lituje, že s Melanií nenavázal vztah dřív, a současně je rád, že počkal na pravou chvíli. Jako by v rohu kuchyně seděla jeho máma a spokojeně se na Melanii usmívala – hrdá a radostná, že její syn konečně udělal správnou věc. Do jejich domu totiž možná sestoupil anděl. Někdo, kdo ho promění – kdo z něj udělá lepšího člověka.

„Ještě?“ Patience stojí s jednou rukou v bok, zatímco ve druhé drží pánev a shlíží na Melanii, která právě spořádala hromadu párků, vajíček, kokosových dortíků a smažených dýňových plátků. Dýní se letos urodilo hodně a Patience vypadá, jako by byla odhodlaná dostat do Melanie všechny. Nemluvě o libečkové pálence, kterou jí neustále dolévá do sklenice. „Vážně si už nedáte?“

Joe zatíná zuby do hrnku, z něhož upíjí kávu, a zaříkává se, že nebude nic komentovat ani se jakkoliv vměšovat do situace. Kdyby byla máma ještě naživu, řekla by, že Patience se dnes opravdu chová jako fracek. Na druhou stranu pro ni Melanie představuje největší výzvu za posledních pár let. Možná ode dne, kdy v Kempton Parku vsadila na koně s kurzem padesát ku jedné. Je neuvěřitelně všetečná a první přítelkyni, kterou si její synovec přivedl po mnoha letech domů, podrobuje výslechu, za jaký by se nemusela stydět ani inkvizice. Pokud chce Melanie uspět, nesmí projevit jakékoliv slabošství ohledně jídla. Patience si pro Joea přeje urostlou plodnou rodičku s obrovskými ňadry a boky. Pokud před ní dá některá Joeova nápadnice třeba jen náznakem najevo odpor k jídlu, promění se Patience v pekelnou mrchu a pěkně to té opovážlivkyni osladí.

„Ještě knedlíčky? Nebo tresku? Mám tresku naloženou v mlíku – udělám vám ji s knedlíčky nebo s topinkou, kterou si můžete namáčet v sosu. A nechcete ještě žejdlík libečkovice?“

Snídaně, kterou Patience uchystala, je souborem nejdokonalejších pokrmů, jaké kdy poctily tento stůl. Melanie je vděčný strávník, ale někde musí existovat hranice.

„Správně bych měla držet dietu,“ sděluje Joeově tetičce. „Jenže vy máte na čele napsáno: Sabotérka diet.“

Snaží se Patience rozesmát, jenže místo úsměvu jí na talíři přistává další chod. Patience na nic nečeká a odchází – stále se chová vyzývavě, jako by na ni Melaniina slova vůbec nezapůsobila. Melanie poslušně jí a upírá oči na Patience. Čas od času vrhne potají statečný pohled na Joea a ten na ni povzbudivě kývne. Chce jí to všechno vysvětlit – Tohle je tvůj zasvěcovací obřad, Melanie. Jestli v něm obstojíš, už to pak nebude tak hrozné –, jenže Melanie na to možná dávno přišla sama, protože křest jídlem absolvuje s urputností, jakou u ní Joe vídá pouze na klinice.

Dojídá poslední sousto, labužnicky si otírá ústa a podává talíř Patience, která ho bez brblání odnáší. Žádný další pokrm Melanii nenabízí.

Znamená to, že Melanie testem prošla.

položky

Transakce v hobbymarketu Wickes proběhla v hotovosti a obsahuje detailní rozpis položek. Kieranu Boltovi trvalo pouhé dvě minuty, než záznam našel. Stáli s Cafferym mlčky v kanceláři a pročítali seznam položek, které Handel koupil v hobbymarketu patnáct minut předtím, než se postavil k pokladně znovu a zaplatil za dokovací stanici. Komukoliv jinému by seznam možná připadal neškodný. Protože však Caffery věděl, co je Handel zač a co má na svědomí, připadala mu četba seznamu jako přehlídka varovných signálů:

Měděný drát

Krokosvorky (sedm různých barev)

Plátek do ruční pilky

Odlamovací nůž

Kombinované kleště

Superintendent už naštěstí odjel domů, takže Caffery nemusí po návratu do práce obhajovat své počínání. Budova je téměř prázdná. Caffery zatahuje žaluzie a uklízí si stůl. V rohu leží šest zelených přepravek: Isaakův spis vyzvednutý z archivu. Caffery bere první přepravku a pokládá ji na stůl. Otevírá složku a dává se do čtení.

Handel bydlel od narození v Upton Farm. Ve dvanácti letech si ve škole začali všímat jeho stále zádumčivějšího chování a prapodivných výlevů. Nakonec ho přeložili na školu pro děti s poruchou učení. Každý věděl, že s Isaakem jsou potíže, ale učitelé, sociální pracovníci ani jeho rodiče si zjevně neuvědomovali, jak moc je nebezpečný. A pak už bylo pozdě.

Vedle Cafferyho podložky na myš leží kopie účtenky z prodejny Wickes. Její obsah se tak křiklavě shoduje s tím, co se nyní Caffery dočítá, že mu to připadá téměř nereálné. Jako vtip. Vytahuje pero a začíná podtrhávat některé položky. Tou první je:

Odlamovací nůž.

Druhého listopadu, když bylo Isaakovi čtrnáct let, vytáhl v obývacím pokoji na rodiče odlamovací nůž a začal se jim sápat po krku. Isaakův otec se bránil, ale v té době se už u něj začínalo projevovat srdeční onemocnění a svému dospívajícímu synovi se nemohl ubránit. Nakonec ho Isaac zneškodnil tím, že mu přejel čepelí přes krk, otevřel mu průdušnici a poškodil jícen. Totéž pak provedl matce. Obě oběti ještě chvíli dýchaly otvorem v krku. Nakonec zemřely následkem ztráty krve.

Kombinované kleště.

Jakmile Isaac podřezal rodičům hrdla, pustil se do skutečné práce. Zdržel se u nich několik hodin. Zatímco rodiče umírali, řezal jim tváře a odkrajoval uši. Vyřízl jim jazyk a vytáhl několik zubů – podle názoru patologa kleštěmi. Podobnými, jaké figurují na účtence z Wickes.

Nic z toho, co Handel od mrtvých těl oddělil, se na místě činu nenašlo. Odstraněné části těla se tak dodnes nepodařilo vypátrat. Někteří vyšetřovatelé spekulovali, že je Isaac vyhodil z okna, kde je sežrali drobní živočichové. Podle jiných nemohl Isaac spolehlivě odklidit kousky těl z místa činu jinak než tím, že je prostě a jednoduše pozřel. Neexistuje však žádný záznam o tom, že by Isaaka někdo prohlédl nebo ho poslal na rentgen. Přinejmenším zuby by se přitom na rentgenovém snímku žaludku objevily, myslí si Caffery. Protože však místo činu vypadá tak jednoznačně – a navíc je zřejmé, že se obhajoba bude opírat nikoliv o nalezené důkazy, nýbrž o duševní nepříčetnost pachatele –, žádný policejní sbor v zemi se neobtěžuje rozbít prasátko a jít s vyšetřováním do hloubky. To se děje pouze v případech, kdy zmizí někdo jako Misty Kitsonová.

Drát a krokosvorky.

Graham a Louise Handelovi byli nalezeni na zádech s ústy otevřenými dokořán. Mohlo jít o důsledek křečovitého stažení svalů, když jim syn vytahoval zuby. Díry po nich jsou na fotografiích zčernalé a zkrvavené. Soudní lékař v pitevní zprávě znovu a znovu připomíná, že vzhledem ke zdržení způsobenému „okolnostmi“ na místě činu nedokázal těla náležitě ohledat. Jelikož k nim neměl bezprostřední přístup, je spousta jeho závěrů pouhou střelbou od boku. Rámcově odhaduje, že paní Handelové trvalo umírání déle než třicet minut, panu Handelovi pak o něco méně – snad osmnáct až dvacet minut. Stejně tak nedokáže posoudit, zda k otevření úst došlo vlivem posmrtné ztuhlosti, nebo zda je rodičům otevřel po smrti Isaac.

O „okolnostech“, které vyšetřovatelům bránily dostat se k tělům, se zmiňuje několik zdrojů: soudní kriminalisté, policista reagující na hlášení, vedoucí vyšetřovatel. V Cafferym vyvolávají ještě větší neklid.

Přesně v polovině vzdálenosti mezi dveřmi a těly natáhl Handel kus drátu. Policista reagující na hlášení si ho naštěstí všiml a okamžitě přivolal vojenské pyrotechniky. Těm trvalo devadesát minut, než přijeli ze Salisbury a zabezpečili místo činu. Následně vyšetřovatelům vysvětlili, že člověk, který by si nevšiml drátu a vstoupil na místo činu, by nevědomky vyvolal chemickou explozi, po níž by místnost zachvátil požár. Podminované místo činu. Moc chytré.

Upírá pozornost k fotografii Isaaka Handela. Mnozí lidé tvrdí, že dokážou v lidských očích uvidět zlo, a Caffery si někdy klade otázku, jestli mu jako detektivovi nechybí důležitá vlastnost, protože za spoustu let, co dělá tuto práci a co se setkal s bezpočtem zabijáků, násilníků i vrahů dětí, se mu ani jednou nestalo, že by se podíval takovému člověku do očí a spatřil v nich zlo. Ani v očích Isaaka Handela nic nevidí. Vůbec nic. Jako by měl za duhovkami zataženou neproniknutelnou oponu.

Znovu přemýšlí, co ve zprávě chybí. A když ho nic nenapadá, zaklání se na židli, pokládá si ruce na břicho a začíná si sumírovat myšlenky.

Předpokládejme, říká si, poněvadž tomu všechno nasvědčuje, že se Handel ve skutečnosti nevyléčil a představuje nebezpečí pro sebe i pro veřejnost.

Předpokládejme, že vše, co se stalo na oddělení s vysokou ostrahou kliniky Beechway, je podružné.

Předpokládejme, že prvotním cílem je vypátrat Isaaka Handela.

Předpokládejme, že superintendent nezvýší rozpočet na tento případ do doby, než pitva stanoví, že Zeldino úmrtí byla ve skutečnosti vražda, a že ho případ ducha na psychiatrickém oddělení nebude ani trochu zajímat.

Z toho všeho vyplývá, že to Caffery musí provést přímo: najít Handela sám.

A stejně jako u většiny věcí v životě je nejlepší vzít to hezky od začátku.

Stewart a bludná hvězda

Melanie má stále plný žaludek a pomalé pohyby. Sex, který s Joem té noci provozují, by se nejlépe hodil na opuštěný ostrov: je líný, nenucený a neokázalý. Trvá celou věčnost a odehrává se beze slov. Melanie pak ohromí Joea tím, že se vedle něj stáčí do klubíčka a pevně se ho chytá, jako by se držela záchranného člunu. Joe usíná ve chvíli, kdy ji soustředěně pozoruje – kdy mapuje každý detail jejího obličeje. Když se probouzí, leží ve stejné poloze: na zádech a s rukou položenou na stranu.

Melanie mu stále leží na rameni, ale je zcela vzhůru a strká do něj.

„Joe? Joe?“

„Jo? Co je?“ Joe si protírá oči, opírá se o lokty a znaveně se rozhlíží po pokoji. Jeho první myšlenka vede k Isaaku Handelovi, ale závěsy jsou zatažené. „Co je?“

Melanie ho líbá na ucho. Voní teplým pomerančem a šamponem. „Nevykládej si to špatně, miláčku. Nechápej to tak, že jsem oprsklá, ale nemohl bys požádat Stewarta, ať jde ven ke schodišti?“

Stewart leží na svém obvyklém místě vedle dveří. Také on je probuzený a upírá zrak na Joea s Melanií. „Stewarta? Proč? Co provedl?“

„Nic.“ Melanie se lehce otřásá. Otírá si nos kapesníkem a potahuje. „Možná se procházel někde v trávě, nevím. Ale vypadá to, že se mi ozývá alergie.“

Joe i přes opar spánku poznává, že její popotahování je hrané. Sedá si a vážně se na ni dívá. „Melanie? Alergie? To myslíš vážně? Vždyť je podzim.“

„Já vím. Nezlob se, ale myslím, že to mám tady od našeho Stewarta a…“

Joe zmateně těká očima mezi Stewartem a Melanií. Nakonec přece jen vstává, vyvádí Stewarta na odpočívadlo schodů, zavírá dveře a vrací se do postele.

„Děkuju.“ Melanie se k němu choulí. Je studená a má husí kůži. Joe podle jejího dechu poznává, že má nos úplně čistý. „Děkuju ti.“

„Co se děje doopravdy?“ vyzvídá Joe. „Ty nemáš alergii.“

Melanie se přestává ošívat a znehybní jako zvíře chycené do pasti. Joe cítí, jak se jí velmi slabě zvedá hrudník.

„Co je, Melanie? Tys něco viděla?“

„Ne – opravdu. Mám alergii.“

„Prosím. Já jsem k tobě upřímný.“

Následuje dlouhé ticho, po němž Melanie vrtí hlavou. „Ne. Budeš si myslet, že jsem blázen.“

„Tak schválně.“

„Nemohla jsem spát a…“

„To mě nepřekvapuje. Vzhledem k tomu, co všechno jsi včera spořádala.“

„O to nejde. Ale pokaždé, když jsem otevřela oči, byl Stewart vzhůru. A já musela pořád myslet na to, co jsi mi včera říkal: že Stewart…“ Polyká. „Že někam zmizel. Joe? Co podle tebe viděl?“

Joe se mračí a dívá se na Melanii, aby zjistil, jestli to myslí vážně. Melanie Arrowová, neústupná a veskrze pragmatická workoholička. I na ni už to doléhá.

„Hele.“ Dává jí pusu na čelo. „Tady jsi v bezpečí. Slibuju.“

Melanie se chabě usmívá. „Slibuješ? Čestné skautské?“

„Jako že se Joe nejmenuju. A teď už spi.“

Melanie nakonec opravdu usíná. A Joe také. Oba spí hlubokým bezesným spánkem – a oba jsou tak unavení, že přeslechnou budík. Probouzejí se až ve chvíli, kdy Stewart škrábe na dveře a kňučí. Střelhbitě vyskakují z postele a pobíhají sem a tam, aby se co nejrychleji převlékli a sbalili. Patience ještě spí, ale v noci byla vzhůru a nechala jim na sporáku horkou kávu. Joe nalévá Melanii šálek a svůj hrnek pije vestoje ve dveřích, přičemž sleduje, jak Stewart na poli vykonává potřebu.

Stále si láme hlavu, co to do Stewarta vjelo. Melanie má pravdu: s tím psem rozhodně něco není v pořádku. Když se vymočil, neodklusal jako obvykle do domu, kde ho čeká snídaně, ale otočil se a upřel pohled k lesu.

„Ne.“ Joe vrtí hlavou. „Ne, Stewarte, už ne. Tak pojď, pojď sem. Hned.“

Stewart se rozmýšlí, jestli má poslechnout. Dlouze se dívá k lesu a teprve pak věnuje letmý pohled Joeovi.

„Řekl jsem hned, Stewarte.“

Volání žaludku nakonec vítězí a pes poslušně vbíhá do domu. Pokud se ho dotklo, že se v noci musel odporoučet z ložnice, na jeho přístupu k žrádlu se to nijak neprojevuje. Joe ho několik okamžiků zamyšleně pozoruje, načež umývá hrnek od kávy a vrací se nahoru.

Melanie už je vysprchovaná i oblečená, sedí v ložnici na židli vedle okna a hledá něco v kabelce. Na sobě má bílou halenku s námořnickým límcem a malou černou mašlí a vedle lícních kostí se jí houpou stříbrné náušnice. Když vidí, že do ložnice vchází Joe, spěšně vytahuje ruce z kabelky. Ne však dost rychle na to, aby si toho Joe nevšiml.

Joe se dívá na kabelku. „Pořád jsi ten náramek nenašla?“

„Ehm.“ Melanie krčí rameny. „Ne, ne, já… Ale to nevadí, svět se nezboří.“

„Když přijdeš o něco, co je ti drahé, tak to vadí vždycky.“

Melanie mrká a stále se na Joea usmívá. On však poznává, že se do úsměvu musí nutit. Jeho milenka se snaží potlačit něco, co bublá pod povrchem a chce se to vydrat ven.

„Melanie?“

„Ano?“ reaguje Melanie radostně. Vyskakuje, otáčí se k němu zády a začíná házet věci zpátky do kabelky. „Už musíme jet, Joe, už musíme jet – čeká nás spousta jednání, spousta úřadování a šéfování. Tak poběž.“ Zvedá ruku, luská prsty a stále se na Joea nedívá. „Vamos, vamos, vamos, bejbýýýý!“

koupelna

Joeovy myšlenky dělají nepřístojnosti – dotýkají se témat, nad kterými Joe nechce přemýšlet. Pokud se právě nezaobírá otázkou, zda Melanie stále něco cítí k Jonathanu Keayovi, myslí na to, proč se mu stále neozval detektiv-inspektor Caffery. Ne že by s tím Joe bůhvíjak počítal, ale byl by vděčný za nějaký kontakt. A za čerstvé informace. Rozhovor, který spolu vedli, mu stále nedává spát: Vy opravdu nevíte, co se stalo v Upton Farm…

Sotva s Melanií přicházejí do práce, vymýšlí si Joe záminku a míří rovnou do Handelova pokoje. Ten stále není připravený pro nového pacienta z oddělení akutní péče. Joe odemyká dveře, vchází dovnitř a rychle za sebou opět zamyká, než si ho někdo všimne. Na předpropouštěcím oddělení jsou pokoje vybavené tak, aby byli pacienti s nízkým stupněm rizika připraveni na návrat do společnosti, případně na přeložení na oddělení se střední ostrahou. Klienti tu mají nábytek a mohou si na zeď vylepovat plakáty. Předem vybraní pacienti mají dokonce k dispozici koupelnu. Například Handel měl v pokoji vanu, ve skříni ramínka na šaty a nad postelí lampičku na čtení.

Příprava pokoje pro dalšího pacienta už započala. V koutě leží čisticí prostředky a pod oknem stojí dva velké pytle plné odpadků. Joe se nad nimi sklání a začíná si prohlížet obsah. Nenachází nic zvláštního: jen obvyklou všehochuť obalů od sladkostí, plesnivého jablka, časopisů a starého spodního prádla.

Pacienti dokážou velmi dovedně ukrývat předměty – a málokdy jde přitom o věci, které by člověk na podobných místech očekával, třeba o cigarety nebo o drogy. Docela často to bývá jídlo. Joe už přestal počítat, kolik drahocenných pokladů v podobě okoralé buchty nebo pizzy už našel v povlacích od polštáře, v zadních rozích šatních skříní nebo i v teniskách s úhledně zašněrovanými tkaničkami. Jindy jsou to špinavé věci, jimž pacienti z rozličných důvodů přikládají význam. Jednou našel Joe staromódní keramický náprstek naplněný až po okraj hustou lepkavou látkou. Zapíchl do ní tehdy špičku propisky a chvíli v ní rýpal, než si uvědomil, že je to pacientova sbírka ušního mazu.

Život v Beechway je nezapomenutelný.

Jakmile projde obsah odpadkových pytlů a nenajde nic podstatného, sedá si na matraci a rozhlíží se po pokoji. Stěny jsou holé kromě několika připínáčků v místech, kde donedávna visely Isaakovy plakáty. Záclony jsou v jednom místě roztržené – Joe si to musí zapsat a zjednat na údržbě nápravu. Dveře vedoucí do Isaakovy koupelny jsou otevřené a Joeovu pozornost náhle upoutá setrvale kapající kohoutek nad umyvadlem.

Koupelny jsou navrženy tak, aby byly nezničitelné a neobsahovaly žádné „uvazovací body“ – tedy místa, na nichž by se pacient mohl oběsit. Veškeré kohoutky, madla a rukojeti jsou zakřivené směrem k podlaze. Pro personál jsou tyto koupelny zdrojem nevyčerpatelného zhnusení. Je velká vzácnost vstoupit do koupelny a najít spláchnutou toaletu. A pak jsou zde obvyklé odpadní produkty dalších tělesných funkcí – papírové kapesníky slepené hlenem a v případě mužů i dalšími sekrety, pubické ochlupení, strupy, zvratky. I pro nejchoulostivější pacienty trpící obsedantně kompulzivní poruchou bývá toaleta Achillovou patou.

Joe dlouze hledí do místnosti a hlavou mu pomalu procházejí myšlenky. Nakonec vstává, přechází ke dveřím koupelny a rozsvěcuje.

Úklidová četa tu už díkybohu byla – místnost páchne dezinfekcí a od čerstvě vycíděného umyvadla se odráží světlo. Z okna je vidět na administrativní blok, kde se rovněž v několika oknech svítí. Mraky visí nízko na obloze a hrozí deštěm. Venku je tma, jako by byl večer. Joe zvedá nohu a lehce tlačí do bočního krytu vany. Kryt se prohýbá a pak se s hlasitým lupnutím vrací na místo. Joe se sklání a přejíždí rukou po styku plastového krytu s okrajem vany. Jeho ukazováček nachází nepravidelnost: v pravém horním rohu, tedy na straně, kde ze zdi trčí baterie, chybí spojovací úhelník.

Joe vytahuje z kapsy kalhot svazek klíčů, zasouvá špičku jednoho z nich za horní roh krytu, opatrně ho odtahuje od vany a dívá se dovnitř. Vidí sklolaminátové dno vany, ale jinak prakticky nic. Vytahuje tedy mobilní telefon, otevírá aplikaci se svítilnou, strká pravou ruku mezi kryt a vanu, rozšiřuje dlaní prostor a svítí mobilem dovnitř.

Vidí tam cosi zaklíněného. Velkou brašnu s nápisem „Adidas“. Zatíná zuby, natahuje ruku, chytá konečkem prstu ucho brašny a přitahuje ji k sobě. Nedokáže ji vytáhnout neporušenou – bude ji muset za krytem otevřít, vyprázdnit obsah a teprve pak ji vysoukat ven. Jakmile je brašna dost blízko, přesouvá Joe polohu, aby mohl dál svítit do štěrbiny telefonem a zároveň mohl zatáhnout za zip.

Chytá poutko zipu a cítí tiché vrnění, jak jezdec přejíždí po zubech a rozevírá je. Z brašny se line zápach – zatuchlý pach špinavého prádla. Na klinice, jako je tato, stačí pracovat jediný den, aby člověk zjistil, že pacienti jsou schopni schraňovat nejroztodivnější věci na nejroztodivnějších místech, a naučil se nikdy nestrkat ruce do míst, kam se předtím nepodíval. Joe tedy přikládá telefon blíž a civí do škvíry.

To, co vidí, ho nutí rychle vytáhnout ruku. Kryt vany se s hlasitým bouchnutím vrací na původní místo, Joe si sedá a ztěžka oddechuje.

brašna

Cafferyho probouzí telefon. Je ráno a on leží v kanceláři na pohovce. S trhnutím vstává, protože si nejprve myslí, že je to mobil a že mu volá Blecha. Jenže je to jinak. Zvoní mu pevná linka v kanceláři. Caffery se obrací a natahuje se přes stůl pro sluchátko. Volají mu z recepce: dole je Joe LeGrande a chce s ním o něčem mluvit.

„Dejte mi pět minut. Přijdu tam.“

Povoluje si kravatu a chvíli jen tak sedí, mne si tvář a snaží se zorientovat. Isaakova zpráva leží roztroušená na podlaze kolem něj – musel usnout, když ji četl. V sále už sedí u počítačů tři civilní zaměstnanci. Tohle všechno Caffery prospal. Dopřál si první pořádný spánek od chvíle, kdy se Jacqui Kitsonová vpotácela do restaurace Browns Brasserie – což už je pět dní.

Vytahuje z kapsy mobil a kontroluje, jestli nemá textovou zprávu, nepřijatý hovor nebo e-mail od Blechy. Nic. Jaké překvapení. A pak konečně vstává. Vyhýbá se pohledu na Mistyinu fotografii, jako by se styděl, že myslel i na něco jiného. V horní zásuvce stolu nachází rezervní zubní kartáček, odchází na toaletu, rychle se myje v umyvadle a schází dolů na schůzku s Joem LeGrandem. Ten plaše stojí v recepci a v ruce drží obrovskou brašnu Adidas. Zdá se to Cafferymu, nebo je Joe ještě bledší než včera?

„Díky, že jste mě přijal,“ říká, když ho Caffery vede do kanceláře. „Je všechno v pořádku?“

Caffery krčí rameny. Odtahuje židli a nabízí ji Joeovi. Ve videomístnosti probíhá jednání o jiném případu – Caffery musí zavřít dveře, aby je hluk nerušil.

„Včera večer jsem mluvil s patoložkou – podívají se na Zeldu ještě jednou.“

„Takže se tím budete zabývat?“

„Už jsem začal. Včera jsem se vypravil do penzionu, kde by měl Isaac bydlet.“

„A…?“

„Není tam. Od předvčerejška se tam neukázal.“

„Do prdele.“ Joe si se žuchnutím sedá. „Do prdele.“

„Já vím.“ Caffery se znovu dívá na hodinky. Nechtěl spát tak dlouho – hned ráno tím nabral zpoždění. „Nevím, kde je, ale mám pár stop, které budu sledovat.“ Zajíždí očima k brašně. „Předpokládám, že v té tašce máte něco důležitého.“

„Ano… Totiž já vlastně nevím. Nevím, jestli je to důležité, ale našel jsem tohle. Handel to měl ukryté v koupelně na pokoji.“

Pokládá brašnu na stůl, rozepíná ji a vysypává z ní obsah. Caffery si nasazuje brýle a přisouvá se na židli blíž. Vtom ho zasahuje závan puchu, takže si ucpává nos. „Ježíšikriste. To je smrad.“

„Já vím. Promiňte. Vlastně ani nevím, jestli bych ty věci vůbec měl mít – jestli se to například nebere jako krádež, ničení důkazů nebo něco takového. Možná jsem je měl nechat na původním místě – jenže jsem je prostě vytáhl.“

„Ano, to jste opravdu měl.“ Caffery se opět odsouvá a vstává, aby otevřel okno.

„Myslel jsem, že ty věci budete chtít.“

„Proč bych je měl chtít?“

Joe se nejistě ošívá. Strká ruce do kapes saka a klopí oči k zemi. „Já nevím,“ říká nepřesvědčivě. „Asi jsem si myslel, že z nich třeba získáte Handelovu DNA. Třeba.“

„Jasně.“ Caffery otevírá okno na maximum a zajišťuje ho v této poloze. Do kanceláře proudí chladný ranní vzduch. „Jasně.“

Oba mlčky stojí a hledí na předměty na stole. Hromada panenek. Děsivých panenek vyrobených z nejrůznějších druhů plastu a látky. Většina jich má strašlivé oči, které vypadají jako živé – miniaturní plastové oči z hračkářství nebo galanterie, které se při pohybu panenek otevírají a opět zavírají. Několik jich má místo očí stehy. A jedna panenka má vlevo normální oko a vpravo malý červený bonbon.

Každá panenka je jiná a jiným způsobem morbidní. Některé zřejmě představují ženy – mají dlouhé vlasy z provázků a neumělá ňadra našitá na tělo. Jiné panenky jsou muži, poněvadž mají mezi nohama mrňavé plstěné kousky nebo houpající se háčkované váčky. Některé výtvory mají oči a ústa přelepené titěrnými proužky lepicí pásky, jiné mají ruce spoutané za zády kouskem zahradnického motouzu. Pár panenek je ozdobeno strašidelně vyhlížejícími řadami drobných zubů – snad z kousků lastur nebo z falešných perel, Caffery to nedokáže určit. Některé spočívají na růžových saténových polštářcích a ruce mají zkřížené na prsou podobným způsobem, jakým často bývají na náhrobcích vyobrazeni středověcí světci a válečníci – stateční, svatí nebo zahynuvší mučednickou smrtí.

„Tohle měl v koupelně?“

„E-he. Schovával to za krytem vany.“

„Ty věci strašně smrdí. Copak si nikdo nevšiml zápachu?“

„Musíte to chápat v kontextu okolí. Naprosto všudypřítomný, naprosto nepřetržitý a naprosto nechutný smrad, před kterým se nedá utéct, je na oddělení normou. Neříkejte mi, že jste na takovém místě nikdy nebyl.“

Caffery naklání hlavu. „Nic příjemného, to máte pravdu.“

„A na Isaakův pach byli všichni zvyklí. Zvlášť na začátku. Tyhle…“ Mává rukou směrem k panenkám, jako by mu dělalo potíže najít správný výraz, jímž by je popsal. „Tyhle věci vyrobil on. Ve volném čase prakticky nic jiného nedělal. A neustále nosil jednu nebo dvě takové panenky u sebe – nenechal si je sebrat. Nikdy. Nakonec jsme se o to přestali pokoušet. Kdybyste trávil většinu času zaklíněný v Isaakově podpaží, taky byste smrděl.“

Rozkládá kus papíru vytržený z bloku s kroužkovou vazbou a podává ho Cafferymu. Papír obsahuje několik řádků textu psaného velmi drobným a úhledným rukopisem. Caffery se na ně dívá. Rozeznává jednu nebo dvě fráze, které mají biblický původ.

Joe přejíždí po několika z nich prstem:

Nebuď mezi těmi, kdo páchají činy ohavné.

Vystříhej se zahálky a nestřídmosti.

„Tohle si Pauline napsala na stehna. A toto napsala Zelda. A tohle…“

Ukazuje na spodní řádek a poklepává na něj.

Každý, kdo hledí na ženu chtivě, již s ní zcizoložil ve svém srdci.

„Tohle napsal Moses na zdi, než si vydloubl oko.“

Caffery pomalu přitakává. Zvedá oči a zjišťuje, že se na něj Joe upřeně dívá.

„Jestli jsem měl předtím nějaké pochybnosti,“ vysvětluje, „tak když jsem viděl tohle, napadlo mě…“

„Já vím, co vás napadlo.“ Caffery chce vyrazit a chce vyrazit hned. „A jen tak mimochodem, já si to myslím taky.“

Upton Farm

Pár okamžiků po Joeově odchodu volá Cafferymu patoložka Beatrice Foxtonová. Provedla druhou pitvu Zeldy Lorntonové a nedokázala dospět k žádným dalším závěrům. Někdy, vysvětluje Cafferymu, musíme prostě sklonit hlavu a říct, že si nejsme jistí.

Caffery dospívá k závěru, že na tom nezáleží. Viděl a slyšel toho už dost, aby pokračoval ve vyšetřování. Nasazuje si nitrilové rukavice – nejen z obavy, že kontaminuje důkazní materiál, ale stejně tak z obavy o vlastní zdraví – a dává panenky zpátky do brašny. Tu pak strká do igelitového pytle, který si přinesl od kriminalistů, a odnáší ji k autu. Hází ji do kufru a usedá za volant. Startuje motor, nechává ho několik minut běžet a začichá. Panenky nejsou v autě cítit. Fajn. Zařazuje rychlost a vyjíždí z parkoviště.

V devadesátých letech, kdy Handel zavraždil rodiče, existovaly ještě takové vymoženosti jako obecní policajt. Pokud byly vesnice či městečka příliš malá na to, aby tam fungovala policejní stanice, působil tam alespoň jeden policista, který bydlel ve služebním domku a ráno vycházel ze dveří přímo do svého rajonu. Přitom znal nejen všechny své sousedy ve vesnici, ale i obyvatele veškerých farem a usedlostí v okolí. Logicky tedy musel znát i Isaaka a jeho rodiče. Ve fotokopii policejních záznamů ze dne, kdy byly vraždy spáchány, se přitom konstatuje, že člověk, který incident ohlásil, telefonoval z nedaleké budky na obecní policejní služebnu. A že obecní policista, nějaký seržant Harry Pilson, dorazil na místo do deseti minut.

Během let po vraždách se v Upton Farm třikrát vystřídali majitelé. Současní vlastníci – manželský pár, který bydlí tři kilometry odtamtud – koupili farmu před pěti lety a pronajímají ji jako rekreační objekt. Caffery se za nimi vydává, aby je požádal o klíče. Manžel není doma, ale manželka mu otevírá. Je to čtyřicátnice se zlostnýma očima a vzdorovitě městským účesem; je zřejmé, že bydlení na venkově je pro ni estetickou volbou, nikoliv životní přirozeností. Jejich dům je skrz naskrz prošpikovaný rekvizitami venkovského života, na které si lidé z města tolik potrpí: nepromokavými plášti a značkovými gumovými holínkami. Obrazy na zdi mají až nuceně venkovský ráz. Žena pravděpodobně doufá, že Caffery bude jejich bydlení obdivovat, ale Caffery už se s podobnými typy setkal a je příliš starý na to, aby někomu lhal. Odmítá nabídku kávy a rovnou žádá o klíče od Upton Farm.

„Pronajímali jste to tam vždycky?“

Žena se krátce směje. Beze stopy humoru. „Vždycky jsme se to tam snažili pronajmout. Kdyby o to někdo jevil zájem. Tahle oblast má být oblíbenou prázdninovou destinací, jenže letos jsme tam měli jenom šest návštěvníků. A dva z nich si pobyt rozmysleli poté, co tam strávili první noc. Sbalili se a chtěli zpátky peníze.“ Vrtí hlavou. „Dala jsem farmu k prodeji, ale kdo by o ni stál? Snad jen nějací londýnští idioti jako my, kteří neznají její minulost.“

Venku je chladno a vlhko. Z rudooranžových lesů, které lemují údolí a tisknou se k útesům jako nízká mračna, stoupají chuchvalce mlhy. Caffery má topení během jízdy zapnuté na maximum; projíždí úzkými vedlejšími cestami, které se v pravidelných intervalech rozšiřují, aby se tam mohla minout dvě protijedoucí auta – a Bůh pomáhej řidiči, který v protisměru narazí na traktor. Na sedadle spolujezdce leží zpráva sepsaná v den vražd seržantem Pilsonem. Jeden z konstáblů právě na oddělení zjišťuje, jestli Pilson stále bydlí poblíž. Pokud ano, pošlou Cafferymu kontaktní údaje.

V devadesátých letech stály na odlehlých místech, kde velké telekomunikační společnosti ještě neměly signál, telefonní budky. Žena, která vraždy v Upton Farm ohlásila, telefonovala seržantu Pilsonovi právě z takového automatu. Projížděla kolem farmy a zdálo se jí, že s ní něco není v pořádku. Jela tedy dál, zastavila u budky a zatelefonovala na policii. Sdělila Pilsonovi jméno a adresu, ale když se vyšetřovatelé snažili svědkyni kontaktovat, zjistili, že uvedená adresa neexistuje. Buď žena lhala nebo Pilson zapsal její adresu nesprávně, což ostatně sám připustil. Policejní výzvy, aby se svědkyně přihlásila, vyzněly naprázdno. Nakonec to však byl jediný nevyřešený aspekt jinak velmi jasného případu.

Upton Farm leží na nejvýše položeném místě v širokém okolí, a když se Caffery blíží k usedlosti, vidí, jak kolem houstnou mraky. Vzduch začíná být mléčně zakalený a viditelnost se zhoršuje. Caffery těsně míjí západní cíp chráněného borového lesa a odbočuje na sever. Jakmile přijíždí k farmě, dopadá na čelní sklo pár kapek deště. Jako by vjel zkratkou do Himálaje. Cedule vedle cesty hlásá: Upton Farm – rekreační objekt k pronajmutí.

Pozemek se podobá současnému Cafferyho bydlišti, pouze je odlehlejší a výše položený. Caffery vjíždí na příjezdovou cestu a po chvíli spatří dům. Je to hezká dvoupatrová budova ze začátku dvacátého století, postavená z modrošedého kamene. Má novou břidlicovou střechu a čerstvě natřená okna. V naleštěných okenních tabulkách se dokonale odráží siluety okolních jehličnanů. Na protější straně vybetonovaného nádvoří stojí dvě velké stodoly ze dřeva ošetřeného nátěrem z umělé pryskyřice. Mraky za nimi se již slily v jeden celek; tam, kde byly ještě před chvílí vidět vzdálené kopce, je nyní neprostupná clona vzdouvající se běloby.

Caffery parkuje před domem. Někdo tu odstranil kus betonu a dosti necitlivě ho nahradil dlažbou z yorského kamene. Po stranách hlavních dveří stojí dvojice vavřínů v květináčích. Celek doplňuje čistič podrážek z edwardovské éry. Elegantní rustikálnost.

Caffery odemyká dveře a vchází dovnitř. V domě voní leštidlo na nábytek a osvěžovač vzduchu a všude se to hemží ozdobami ze sušených květin. Schodiště má zábradlí z leštěného dubu a schody jsou uprostřed pokryté zátěžovým kobercem. Caffery si překopíroval fotografie z místa činu do telefonu – nyní otevírá snímky pořízené ve vstupní hale a porovnává je s tím, co vidí před sebou. V devadesátých letech sahalo zábradlí až do stropu a zeď byla pokrytá reliéfní tapetou. V místě, kde teď Caffery stojí, se na zdi červenaly krvavé otisky rukou.

Tyto otisky se mimochodem přesně shodovaly s Handelovými. Nemohlo být pochyb o tom, že Isaac Handel umučil, usmrtil a zohyzdil vlastní rodiče. Jenže o to tady nejde. Problém je v něčem jiném. Caffery však zatím netuší v čem. Pomalu vychází po schodech nahoru a otevírá mysl, oči, uši i póry všemu, co mu toto místo může sdělit.

Místnost, ve které byli Graham a Louise nalezeni, se nachází napravo od schodiště vedle odpočívadla. Když tu bydlel Isaac, byla chodba tmavá a na podlaze ležel zelený koberec s lístkovým vzorem. Dnes jsou tu jen holá podlahová prkna, přebroušená a navoskovaná. Fotografie v Cafferyho telefonu zachycují na zdi sedm zarámovaných reprodukcí, které bez výjimky visí nakřivo jako mlčenliví svědkové násilí, které se v domě odehrálo. Dnes jsou zdi holé a natřené na šedo.

Caffery pomalu otevírá dveře do pokoje. Závěsy jsou odhrnuté a dovnitř proniká mdlé bílé světlo. Také zde vypadá všechno úplně jinak. Divan vystřídala dubová postel s koženým čelem zatočeným na konci do sebe a místo v nohách postele, kde zemřeli Isaakovi rodiče, zakrývá tlustá předložka z ovčí kožešiny.

Nástražný drát se táhl mezi tímto místem a postelí. Pyrotechnický tým tak musel pracovat pouhých pár centimetrů od znetvořených těl Grahama a Louise Handelových. Pyrotechnici by měli být na podobné masakry zvyklí, avšak tento zážitek se na nich evidentně podepsal – jeden člen týmu dal hned následující den výpověď a šel pracovat jako učitel. Své důvody nikdy nikomu nevysvětlil.

Caffery jde dále do pokoje, sedá si do podřepu a zvedá roh předložky. Prkna jsou pod ní stejně hladká a naleštěná jako všude jinde, ale dřevo má přece jen trochu tmavší patinu. Ani několika pozdějším majitelům se nepodařilo zcela odstranit krvavé skvrny.

Caffery zvedá telefon, přidržuje si ho před očima a otevírá snímek Louise Handelové, pořízený přesně z tohoto úhlu. Louise má na sobě běžecké teplákové kalhoty a tričko značky Dunlop. Leží na zádech s dokořán otevřenými ústy, z jejichž koutků jí na bradu vytéká krev. Uši a několik zubů jí schází.

Caffery zvedá hlavu a rozhlíží se kolem sebe – představuje si tuto minimalisticky zařízenou místnost s okny bez záclon tak, jak vypadala v devadesátých letech: starý mohutný nábytek, těžké závěsy v potemnělých oknech. Zavírá oči a přenáší se v duchu o mnoho let zpátky. Představit si tuto éru pro něj není zas tak těžké, ale ani myšlenkový přenos v čase ho nepřibližuje ke zjištění, co mu na celém tom scénáři nesedí.

Ne. Ještě k tomu nedospěl.

Naposledy se rozhlíží po místnosti, vychází na chodbu a vrací se po schodišti dolů. Mraky zatím trochu prořídly, na pozemek dopadají bledé sluneční paprsky a odrážejí se od čelního skla jeho auta. Caffery myslí na ženu, která vraždy ohlásila. Co tu mohla zvenčí vidět, že ji to tak vylekalo?

Otáčí se a odhaduje vzdálenost od domu k silnici. Už tady mu něco nehraje – spodní část domu totiž není z cesty vidět. Ve zprávě z místa činu se konstatuje, že Pilson reagoval na telefonát a dorazil k farmě v osmnáct čtyřicet pět. Poté sledoval krvavou stopu vedoucí z domu do stodoly. Plot a vydlážděná plocha jsou tu nové – před patnácti lety spojovalo dům se stodolami betonové nádvoří. Policista reagující na hlášení zastavil auto před domem a jeho prvním instinktem bylo pátrání po obětech. Podle zprávy byly hlavní dveře otevřené. Vzdálenost od domu ke stodolám činí přibližně pětadvacet metrů. Proč tedy Harry Pilson nevstoupil nejdříve do domu?

Caffery vyráží ke stodole na pravé straně. Právě v této větší stodole se podařilo zahnat Handela do kouta a zatknout ho. Velké dveře jsou opatřené visacím zámkem, a tak Caffery zkouší vedlejší vchod. Ten není zamčený, ale zajištěný šroubem a dveře se dají otevřít. Stodola se stále používá k ukládání sena a slámy. Uvnitř je překvapivě teplo a poněkud prašno a všechny zvuky zvenčí tu znějí tlumeně. Caffery mžourá, než si jeho oči zvyknou na přítmí. Napravo od něj zešikma dopadá pás bledých slunečních paprsků od pootevřených dveří, zachycuje poletující prach a vrhá na podlahu malý čtvereček světla. Odkudsi se ozývají zvuky – krátké série opakovaných vrzání, které se na závěr prodlužují a zvyšují. Ze stínů se vynořují slepice – je jich asi půl tuctu –, míří do osvětleného čtverce a začínají hrabat, klovat do podlahy a vyzobávat hmyz a roztroušená zrnka.

Caffery si prohlíží další snímek v telefonu. Pilson uvedl, že zahlédl Handela v seníku – napravo od tohoto místa. Seník je téměř přímo nad Cafferym a ten nyní natahuje krk a snaží se najít správný úhel pohledu. Vidí však jen spodní stranu prken tvořících podlahu seníku; na jeho okraj nedohlédne. Vchází o něco hlouběji do stodoly a drží dlaň na dveřích, aby se nezabouchly a nepřipravily ho o světlo. Okraj seníku odtud stále není vidět.

„Hm, tohle je nějaké divné,“ říká si pro sebe. Vytahuje teleskopický obušek, strká ho mezi dveře a zárubeň, aby stodola zůstala otevřená, a dělá několik dalších kroků dovnitř. Slepice hlučně prchají do tmy. Caffery se znovu dívá na seník.

Stojí tam opravdu dlouho – přemýšlí o telefonátu, o krvavé stopě i o ostatních žvástech ve zprávě. No jasně, napadá ho, určitě jsou to žvásty.

Tohle mu tedy od počátku vrtalo hlavou. Zpráva seržanta Harryho Pilsona je plná lží.

panenky

Všechny džemy jsou hotové a teď musí vychladnout. Penny uléhá na pohovku a přetahuje přes sebe deku. Je unavená – špatně spala, a když se ráno probudila, nemohlo o tom být pochyb: deka vedle ní byla teplá. Penny ji celou prohmatala a snažila se pochopit, jak k tomuto zvláštnímu teplotnímu jevu mohlo dojít. Okenice byly zavřené, takže deku nemohly zahřát sluneční paprsky, a ona na ní určitě neležela – stále byla zachumlaná do vlastní přikrývky. Nedokázala si to vysvětlit. Jako by Suki stále byla s ní.

Vzdychá, dává si ruce za hlavu a zírá do stropu. Spodní strana přikrývky jí dráždí prsní bradavky – je to jakási náhlá a palčivá připomínka něčeho, co mělo kdysi sexuální podtext. Smyslnost se stala Pennyinou zkázou. Během let příliš jedla, příliš pila a příliš se milovala – na všech možných místech, kde to dělat neměla. Mladým lidem se říká, že tento typ citové nezřízenosti, tento nepotlačený sklon k požitkářství nevede k ničemu dobrému. Člověk tomu nevěří, až nakonec zjistí, že – světe, div se – opravdu nevede k ničemu dobrému.

Před patnácti lety byla Penny vdaná. Její manželství nebylo šťastné, ale neslo se ve znamení vzájemné úcty a obešlo se bez zášti. Sexu si moc neužila, ale také nepoznala hádky a otrávenou atmosféru. Jenže pak nastoupily hormony a všechno sabotovaly. S Handelovými se seznámila na jedné vesnické oslavě a jejich rodiny se záhy spřátelily. Byl to atraktivní manželský pár, který bydlel v Upton Farm. Zejména Graham byl velmi pohledný muž – měl vysokou postavu a vyvolával v lidech lehký pocit ohrožení, což spolehlivě dráždilo všechny Pennyiny smysly. A jemu zase stačil jediný pohled na krásnou kuchařku, která se krátce předtím nastěhovala do starého mlýna, a přesně věděl, kam se jeho život bude ubírat. Penny neměla šanci.

Jejich milostný vztah se vyvíjel pomalu a téměř před zraky jejich oficiálních partnerů. Louise Handelová jezdila často na služební cesty, takže Graham a Penny mohli trávit hodně času spolu. Postupně se Penny dozvěděla o rodině Handelových spoustu věcí. Víc, než by sama chtěla. Zjistila například, že jejich syn nechodí do místní školy, ale dojíždí do „speciální“ školy v jiném okrese. Isaac rozhodně potřeboval péči. Byl zakřiknutý, nedokázal se nikomu podívat do očí, a když se s ním Penny při různých příležitostech setkala a pokusila se s ním spřátelit, nikdy neuspěla.

Když byla někdy Louise pryč, poručil Graham Isaakovi, ať si jde hrát ven, načež se s Penny zamkli v ložnici pro hosty v prvním patře. Vědomí, že je Isaac venku, však Penny znervózňovalo – jeho mlčení bylo znepokojivé a nedalo se vyloučit, že chlapec tuší, co se nahoře děje. A že by to mohl říct matce. Po sexu Penny vykoukla z okna a dívala se, jak si Isaac hraje – vždycky byl sám a na třináctiletého kluka, který by měl s kamarády kopat do míče, si hrál příliš dětinsky a s příliš velkým zaujetím. Obvykle seděl na bobku a byl stoprocentně zabraný do nějaké tajné činnosti. Většinou něco vyráběl.

Jednoho dne, když byl Isaac ve škole, si šla Penny pro sklenici vody a cestou minula jeho pokoj. Za normálních okolností by kolem něj nevšímavě prošla, protože si dala předsevzetí, že nikdy nebude strkat nos do života rodiny Grahamových. Dnes se však Graham sprchoval, Louise byla opět na služební cestě a dveře Isaakova pokoje byly otevřené dokořán. Bylo to zkrátka příliš lákavé. Na Isaakově posteli ležela malá plechovka. Penny zvědavě vklouzla dovnitř, posadila se na postel a plechovku otevřela. Uvnitř našla sbírku podivných malých panenek vyrobených z kousků kůže a klacíků. Jedna měla na sobě neforemnou teplákovou soupravu sešitou z útržků látek pocházejících z Louiseina šatníku. Druhá představovala muže a měla na sobě hnědé manšestrové kalhoty podobné těm, které občas nosíval Graham.

Penny se rozhodla, že se Grahamovi nebude o panenkách zmiňovat. Sama ani nevěděla proč – proto, že ji tak znepokojily? Anebo proto, že v nich viděla klíč do soukromého světa svého milence? Během následujících týdnů navštěvovala Isaakův pokoj častěji a z toho, co tam nacházela, a také z útržkovitých informací získaných během rozhovorů s Grahamem si postupně začala skládat obrázek o tom, co se s chlapcem děje. Nakonec dospěla k závěru, že každému člověku nebo tvorovi, který ho rozruší či rozzuří, vyrobí Isaac panenku nesoucí jeho podobu. Tato miniaturní zpodobnění lidí a zvířat postupně zaplnila celý Isaakův svět. Například pro sousedovu notoricky protivnou kočku, která ho jednou poškrábala, vyrobil chlapec panenku z lepenkového středu toaletního papíru, jejž oblepil opravdovými chlupy a dopředu připlácl klaunovské oči. Penny neuniklo, že zvíře má svázané packy a že chlupy pravděpodobně pocházejí ze skutečné kočky. Nepozorovaně jich pár odtrhla a na druhý den je porovnala se srstí sousedovy kočky. Zdálo se, že vypadají stejně.

Graham Penny řekl, že s Isaakem chodí do školy dívka, která má nutkavou potřebu krást. Přitom jí prý zřejmě nejde ani tak o hodnotu odcizených věcí jako spíš o vzrušení, protože krade věci bez jakékoliv logické souvislosti: sladkosti, hračky, peníze, oblečení, tužky, kusy papíru i ponožky. Jednou ukradla spolužákovi obsah ořezávátka – jen proto, aby si dokázala, že může. V den, kdy se Isaakovi ztratil z regálu ve třídě fotbalový míč, se vrátil ze školy domů, vyrobil podobiznu zmíněné dívky a oblékl ji do kostkované modré látky, která přesně odpovídala dívčím uniformám v jeho škole. Panenka měla dlouhé černé vlasy vyrobené z vlny a jednu ruku svázanou za zády. Zlodějská ruka, navždy znehybněná.

Penny se vydala do místní knihovny a prolistovala několik knih o voodoo. Dozvěděla se, že panenka voodoo musí obsahovat předmět blízký osobě, kterou má představovat – v ideálním případě něco, co pochází přímo z jejího těla, například ostříhané nehty nebo vlasy. Použít se dají i tělesné výměšky: moč, výkaly, sperma, hlen, pot nebo krev. A dokonce i oblečení. Šaman nebo medicinman pak začne zpívat zaříkadla, která mají schopnost přenést fyzické činy páchané na panence na osobu či věc, kterou tato panenka představuje.

„Paní Handelová si ty knihy půjčuje pořád,“ prohlásila knihovnice a odfrkla si. „Člověka pak leccos napadá, viďte? Myslím, proč je ten chlapec takový.“

Louise studovala historii na Oxfordské univerzitě, a když Penny zapátrala trochu hlouběji, zjistila, že si Louise skutečně vybrala jako téma jedné ze svých seminárních prací voodoo a obchod s otroky. Penny bylo jasné, že Isaac ty knihy viděl nebo se nechal ovlivnit matčiným zájmem, jenže když se na ty knihy zeptala Grahama, snažil se její obavy zlehčit. Penny začala od té chvíle ztrácet ve svého milence víru. Během několika následujících měsíců se u ní objevilo podezření, že to s ní nemyslí vážně. Dokonce ji napadlo, že možná není jedinou milenkou, s níž Graham udržuje během manželství vztah, a že Louiseiny „služební cesty“ jsou možná ve skutečnosti výpravami za jejími vlastními milenci. Pennyina úzkost a výčitky svědomí vůči vlastnímu manželovi – vůči jejímu tichému, nehašteřivému, nedobrodružnému a sexuálně nepřitažlivému choti – se v tu chvíli vydraly na povrch jako sopečná erupce.

Toho měsíce dostala Penny s manželem pozvánku na halloweenskou oslavu u Handelových. Graham trval na tom, že by vypadalo podezřele, kdyby nepřišli. Penny si ten večer dodnes přesně vybavuje – většinu ho proseděla v kuchyni v cikánské halence a sukni sešité ze zbytků látek, v jedné ruce žmoulala vlastnoručně vyrobený čarodějnický klobouk a ohromeně zírala na zástup neznámých žen v zelených parukách a podvazkových pásech, které kouřily, hihňaly se, ve velkém pily šampaňské a malovaly si ústa rudou rtěnkou.

K úžasu svého nic netušícího muže se Penny vrátila domů s pláčem. Její omyl se odhalil v plné síle. Graham byl ve skutečnosti někdo jiný – nebyl to ten muž, o němž si myslela, že ho miluje. Toho večera se rozhodla, že milostný vztah s Grahamem ukončí. Za každou cenu.

Nyní sedí ve starém mlýně na gauči a upírá pozornost k oknům. Otevírají se do údolí, jehož protější zalesněný svah se táhne od potoka strmě vzhůru a končí až na návrší, kde se kolem Upton Farm kupí mlha. Možná to byl její trest, možná jí svět dal tímto způsobem za vyučenou, ale Penny už nikdy nedostala příležitost oznámit Grahamovi, že je mezi nimi konec.

Ironií osudu se to rozhodla Grahamovi říct na dušičky – v tentýž den, kdy se Isaac Handel rozhodl ukončit životy svých rodičů.

práce

Harry Pilson stále bydlí v policejním domku, který mu třicet let sloužil jako pracoviště. V padesáti odešel do výslužby, aby se vyhnul přeložení na policejní stanici v Chipping Sodbury, využil předkupního práva, koupil si služební domek a už v něm zůstal.

Před chvílí dorazil domů – rozváží jídla starým lidem v okolí. Je to štíhlý a zdravě vyhlížející šedesátník v pulovru a manšestrákách. Letmo pohlíží na Cafferyho vizitku a vede detektiva do zadního pokoje. Přitom procházejí kolem Pilsonovy manželky, která stojí v kuchyni, utírá talíř a upřeně na ně hledí. „Práce,“ vysvětluje jí Pilson brblavě a zavírá dveře za jejím naštvaným obličejem. „Nepotrvá to dlouho.“

Podle toho, jak Caffery poznal život policistů, to v domácnosti Pilsonových nejspíš takhle probíhalo léta: Harry byl ve všech možných denních i nočních hodinách odvoláván k případům, zatímco jeho žena zůstala trčet uprostřed rozdělané práce doma a kladla si otázku, kdy už to všechno skončí.

Když Pilson zavírá dveře obývacího pokoje, na chvíli se k nim zvědavě naklání. Caffery se rozhlíží po pokoji, v němž vládne až pedantský řád – prosklená vitrína je plná křišťálu a sošek, televizní ovladač způsobně leží na složeném výtisku dnešních novin. Filmy na DVD jsou seřazené v abecedním pořadí.

„Tak co si přejete, inspektore?“

„Můžeme si promluvit? Důkladně.“

„Copak to neděláme?“

„Ne, já myslím důkladně.“ Caffery usedá k malému konferenčnímu stolku a pokládá na něj vyšetřovací spis. Odstrkuje nohou židli naproti sobě a dívá se na Pilsona. „Nemám zájem o odbíhání od tématu, o plytké fráze ani o žoviální tlachání.“

Pilson váhá. Poslušně si sedá na židli, kterou mu nabídl host v jeho vlastním domě, ale v jeho výrazu je něco, co Cafferyho varuje, aby příliš netlačil na pilu. Zakládá si ruce na prsou.

„No prosím.“

„Jde o Isaaka Handela a o to, co se stalo v Upton Farm.“

Pilsonovi viditelně klesá čelist. Caffery v něm otevřel ránu. Ťal do nezhojené minulosti. „Proč teď, po takové době? A proč Jednotka pro závažné trestné činy?“

„Tak můžeme si promluvit, nebo ne?“

„Ano,“ odpovídá Pilson. „Můžeme si promluvit.“

„Vy jste tu rodinu musel znát. Jaká byla?“

„Co vám řekly vaše zdroje?“

„Moc toho není.“

Pilson poklepává prstem do stolu, jako by zvažoval možnosti. „No dobrá,“ souhlasí nakonec. „Ale říkám vám to jen proto, že je to tak dávno. Opravdu jsem je znal. Celý problém začal u Grahama Handela – u otce. Měl tolik milenek, že už to bylo jako závislost. Nikdy si nedal pokoj. A jeho žena? Ta nakonec přestala čekat, až se Graham změní, a začala provozovat totéž – a postupně ho skoro dohnala.“

„Podle spisu si lidé ve vesnici šuškali, že Handelovi fušují do voodoo.“

Pilson si odfrkne. „To né. Louise jen chodila na nějaký kurz a půjčila si z knihovny pár knih – nic víc. Jenže když se někde stane dvojitá vražda, a ještě k tomu taková, místní drbny se utrhnou z řetězu – a dva plus dva je najednou sto.“

„Popište mi, co se dělo, když vám zatelefonovala ta svědkyně.“

„Už je to dávno – a paměť mi neslouží jako dřív.“

„Na ten telefonát si určitě vzpomínáte.“

„Všechno, nač si vzpomínám, máte ve spisu.“

„Opravdu?“

Cafferyho tón mění atmosféru v místnosti. Pilson ztuhne a je jako na jehlách. „Samozřejmě. Proč by to tam nemělo být?“

„Já jsem na té farmě byl – není to místo, kolem kterého se dá projet a všimnout si z cesty něčeho podezřelého. Takže osoba, která vám dala tip, musela vyjet až k domu.“

Harry Pilson si roztržitě mne čelo. „Tak to já nevím – přísahám. Od té události uběhlo tolik let, že je těžké vzpomenout si na všechny detaily.“

Caffery vrtí hlavou a otevírá spis. „Tak abyste věděl, výmluvy na krátkou paměť ve vašem případě neplatí.“ Nachází Pilsonovu zprávu a vytahuje ji ze spisu. „Vaše výpověď je velmi podrobná – přímo příkladná. Až na to, že když postavíte některá fakta proti sobě, nejdou dost dobře dohromady.“

Vytahuje fotografie z místa činu a pokládá je na stůl.

Pilson viditelně ztuhne. Je jako zkamenělý. Odvrací pohled od Grahama a Louise Handelových, od jejich obličejů s otevřenými ústy. „Opravdu je to nutné?“

„Opravdu. Mám rád ve věcech jasno. A když si představím, co jste tam musel zakusit, docela chápu, že se vám některá fakta mohla trochu poplést.“ Dělá nejkratší možnou odmlku. „A že vám některé detaily mohly vypadnout z hlavy.“

Caffery dal právě Pilsonovi šanci přiznat se k chybám a zároveň si zachovat důstojnost. Pilson však příležitosti nevyužívá. Místo toho odsouvá fotografie přes stůl tak, aby na ně neviděl.

Caffery si znovu zakládá ruce na prsou. Vzdychá. „Dobrá, přestaneme dělat ciráty. K domu jste dorazil v osmnáct čtyřicet pět – deset minut po telefonátu. Vstupní dveře byly otevřené, ale vy jste nešel do domu. Místo toho jste zamířil přímo ke stodole. Proč jste to udělal?“

„Nevzpomínám si.“

„Ve zprávě se píše, že jste si všiml krvavé stopy vedoucí do stodoly.“

„Jestli se to tam píše, tak to tak asi bylo.“

„Nejste si jistý?“

„Jak říkám, je to už dávno.“

Caffery se na něj pronikavě dívá. „Vy přece nejste v situaci, kdy byste měl zapotřebí lhát. Promluvme si o té krvavé stopě.“ Vyhledává fotografii nádvoří a stodoly a ostentativně se na ni dívá. „Žádnou krvavou stopu tady nevidím. Vy ano?“

„Možná na fotkách není vidět.“

„Ve zprávě kriminalistů o ní taky není ani zmínka. Dole na chodbě nějaká krev byla, jenže z Isaaka by musela doslova crčet, abyste ji viděl venku na zemi. A Graham s Louise byli v té době už tři hodiny mrtví, takže jejich krev musela být z velké části zaschlá.“

„Nevzpomínám si, co jsem viděl. Prostě jsem nějak poznal, že je Isaac ve stodole.“

„Takže hlavní dveře do domu byly otevřené dokořán, ale vy jste se z nějakého důvodu rozhodl nejít dovnitř a zamířil jste rovnou do stodoly?“

Pilson neodpovídá. Caffery se pokouší změnit taktiku. „Dobrá, takže čistě hypoteticky předpokládejme, že vás něco – například policajtský čuch – navzdory všem stopám a důkazům přimělo k tomu, že jste nešel do domu, nýbrž ke stodole. A pak…“ Caffery vyhledává příslušnou pasáž ve zprávě a čte: „Hlavní dveře do velké stodoly byly otevřené. Nakoukl jsem do nich a uviděl v seníku Isaaka Handela. Zdálo se mi, že je celý od krve.“

Caffery přejíždí palcem po vnitřním okraji stránky, aby na ní spis zůstal otevřený. „Chcete svou výpověď nějak upravit, pane Pilsone?“

„Cože? Snad nečekáte, že si to po takové domě vybavím líp.“

„To ne. Čekám, že si to vybavíte přesněji a řeknete mi pravdu. Právě jsem v té stodole byl. Panuje v ní naprostá tma. A seník není od dveří vidět – musíte vstoupit dobré dva metry do stodoly a i pak se musíte pořádně zaklonit, abyste ho měl v zorném poli.“

Pilson vrtí hlavou, ale už nevypadá jako bývalý policista; vypadá jako člověk, který byl přistižen při lži, ale odmítá ji přiznat.

„Výborně,“ pokračuje Caffery. „Vidím, že se teď snažíte odhadnout, jak velké potíže z toho pro vás koukají. Co kdybych tedy doplnil prázdná místa za vás? Vy někoho kryjete. Ještě nevím koho, ale zjistím to. Jasné?“ Caffery opět dělá odmlku, aby nechal svá slova zapůsobit. „A až to zjistím, vrátím se sem s obviněním z maření výkonu spravedlnosti. A jestli se Handel v budoucnu dopustí něčeho dalšího, budete to mít na krku.“

Pilsonovi se na tváři objevuje úzkostný výraz. „Handel se ničeho dopustit nemůže. Je zavřený. Na oddělení s vysokou ostrahou.“

„Přesně tak. Na oddělení s vysokou ostrahou, kde se každých šest měsíců schází bez ohledu na vůli pacienta propouštěcí komise. A tentokrát… abrakadabra!“ Caffery mávne rukou jako kouzelník. „Isaaka Handela propustili. Ta komise se schází proto, aby zajistila, že pacienti, kteří potřebují další léčbu, zůstanou na oddělení. A pacienti, kteří už se vyléčili, budou propuštěni.“

Pilson bezděky zavírá ústa. V pokoji je téměř slyšet, jak mu jektají zuby. „Oni ho pustili? To snad nemyslíte…? A neměli by nám to oznámit, když propustí takového člověka?“

„Naše jednotka byla informována, přesně podle protokolu. I když většina lidí, kteří s tím případem mají bezprostřední zkušenost, už odešla do výslužby – stejně jako vy. A kromě toho se není čeho bát. Doktoři tvrdí, že Isaakův stav je stabilizovaný. Podle názoru komise nebude představovat žádné ohrožení, pokud se vrátí do společnosti.“

Pilsonovi pulzuje na spánku žíla. Ohlíží se ke kuchyni, kde stojí jeho manželka.

„Mám za ní zajít a říct jí, ať zamkne dveře?“ popichuje ho Caffery. „Budete se pak cítit bezpečněji?“

„Oni nevědí, co provedli. Když ho pustili.“

„Ale vy to víte. Takže kdo to ohlásil? Koho jste kryl?“

Pilson půl minuty neříká nic, jen zhluboka oddechuje a několikrát zakroutí hlavou. Natahuje se přes stůl a třesoucími se prsty obrací fotografie z místa činu lícem dolů.

„Svou sestru,“ říká zdeptaně. „Kryl jsem Penny.“

starý mlýn

Příběh, který Harry Pilson vypráví, je starý a Cafferymu smutně povědomý – během let slyšel bezpočet představitelných i nepředstavitelných historek o nevěře. Zná všechny možné kombinace, všechny myslitelné zápletky. Přesto se nedokáže ubránit soucitu s vysloužilým policajtem. Čím déle Pilson mluví, tím víc Caffery chápe, proč lhal.

Před patnácti lety měla Pilsonova sestra Penny – která byla v té době vdaná – milostný vztah s Isaakovým otcem Grahamem Handelem. V den, kdy došlo k oběma vraždám, se vypravila za Grahamem do Upton Farm. Měla v úmyslu jejich vztah ukončit. Když dorazila na místo, byli už Graham Handel a jeho manželka několik hodin mrtví.

Penny věděla, že musí vraždy ohlásit, jenže nevěděla, jak vysvětlit svému manželovi, co vlastně v Upton Farm pohledávala. Zavolala tedy Harrymu a ten souhlasil, že ji bude krýt. Společně vymysleli falešný telefonát. Falešná svědkyně, falešné jméno, falešná adresa.

„Od té doby se mi odcizila,“ dodává Harry Pilson. „Anebo jsem se já odcizil jí. Myslím, že se za to dodnes stydí – byla to kaňka na jejím životě. Necháte ji ode mě pozdravovat, až se s ní uvidíte? Vyřiďte jí, že na ni pořád myslím. A taky se zeptejte, jak se vede jejímu voříškovi.“

S manželem, kterého chtěla chránit, se Penny nakonec rozvedla a dnes bydlí v posledním domě ve vesnici. Ve starém mlýně. Pilson Cafferymu napověděl, že je to stavení se zatravněnou střechou, a Caffery ho navzdory tmě okamžitě poznává: staré jílové tašky obrůstají zelenou vrstvou. V oknech jsou okenice v alpském stylu – s vyřezaným srdíčkem uprostřed – a nad terasou visí ručně vyřezávaná cedule s nápisem Forager,s Fayre, domácí produkty.

Caffery musí hlasitě zaklepat, aby se dočkal odpovědi. Jakmile se dveře otevírají, vidí, že Penny vypadá úplně jinak než její bratr. Je mnohem mladší – odhadem pětačtyřicet let – a velmi krásná. Má silně namalované oči a sytě červené vlasy ostříhané nakrátko na způsob Audrey Hepburnové. Nejistě tázavě se usmívá.

„Ano?“

„Penny Pilsonová?“

„To jsem já.“

Caffery vytahuje policejní průkaz. „Měla byste chviličku? Chci vám položit pár rutinních otázek.“

Penny se lehce propadají tváře. Neptá se ho však, o jaké rutinní otázky se jedná. Jednoduše otevírá dveře a pouští Cafferyho dál. Úzká chodba má holé kamenné zdi a dlažba je rovněž z kamene – uprostřed se táhnou dvě velmi mělké, ale viditelné brázdy, které do nich vyšoupala staletí lidské chůze. Penny ho vybízí, ať jde za ní, a míří chodbou do útrob domu. Je malá a kyprá. Má ošoupané džíny, zápěstí jí zdobí kaskáda chrastících náramků a na rozkošných nohou má kožené páskové sandály vykládané korálky. Navzdory zimě nemá ponožky.

Starý mlýn má vysoký strop a cihlové zdi, ale masivní kamna uprostřed hlavní místnosti zajišťují dostatek tepla. Na jednom konci přechází místnost v něco, co vypadá jako průmyslová kuchyně, kde na obrovském nerezovém sporáku bublají velké hrnce. Vzduch je prosycený vůní kompotovaného ovoce. V rohu se vrší pyramidy čerstvě natrhaných jablek a široký stůl na protějším konci místnosti se prohýbá pod tíhou sklenic. Všechny mají ručně psané štítky a jsou převázané konopným nebo palmovým motouzem. Rovněž podél zdí stojí regály plné sklenic.

Penny rozsvěcuje, zvedá z jedné židle stoh lejster a vybízí Cafferyho, aby se posadil.

„Čaj? Kávu? Nebo něco ostřejšího?“

Caffery se usmívá. „Strašně rád bych si dal skotskou, ale za daných okolností…“

„Vyrábím nejlepší švestkovou vodku široko daleko. Dám vám ochutnat.“

Caffery se opírá o židli, otáčí hlavu a sleduje Penny, jak se činí v kuchyni. „Musím říct, že jste pěkně nezodpovědná. Kdybych byl alkoholik – což nejspíš na určité úrovni jsem –, měla byste mě na triku. Nemluvě o tom, že řídím.“

Naliju vám jen ždibíček. Jen abyste ochutnal. Abyste se chytl drápkem.“

Caffery vrtí hlavou. Penny je typem ženy, která přivádí chlapy do maléru. Zemitá a sexy. Ví, jak okouzlit smysly. Grahamu Handelovi nemohl její sex-appeal uniknout. Nalévá rubínově zbarvenou vodku do malé skleničky. Ve vodce se odráží světlo, což Cafferymu z nějakého důvodu připomíná, že se blíží Vánoce. Čichá a trochu upíjí. Cítí ve vodce stovku různých plodů, stovku různých příchutí.

„Forager,s Fayre? Jak to, že jsem o vás ještě neslyšel?“

„To nevím. Vítejte v divokém Gloucestershire. U příroďáků. Vidíte můj oděv? Veškeré ovoce, které používám, je ručně natrhané – nebo darované od přátel. Dneska člověk chodí po kraji a vidí, jak na zemi hnijí jablka. Lidi se už ani neobtěžují je česat. Všiml jste si toho někdy?“

„Až teď, když to říkáte.“

„Radši zajdou do supermarketu a koupí si něco, co vyrostlo tisíce kilometrů daleko, než aby jedli plody, které jim rostou doma na zahradě. Představte si to. Chcete vědět, který můj produkt se nejlíp prodává?“

„Zrovna jsem se vás na to chtěl zeptat.“

„Jablečné želé z parkoviště u kostela.“

„Z parkoviště?“

„Jo.“ Penny míří k jednomu regálu a vytahuje z něj sklenici. „Ve Wottonu mají před kostelem parkoviště s deseti jabloněmi, ze kterých každé září opadají jablka. A co s nimi diecéze dělala? Neorganizovala party česačů, aby je otrhali, tím si buďte jistý. Místo toho oddělila příslušnou část parkoviště, aby pod jabloněmi nemohl nikdo stát. Nechtěli řešit stížnosti farníků, že mají od jablek ulepená auta. Prosím.“

Vrací se ke stolu a otevírá před Cafferym sklenici. Podtlak vydává příjemné lupnutí, Caffery se naklání nad sklenici a čichá. „Mmmm.“

„Ubezpečuju vás, že chutná ještě líp, než voní. Vemte si ji, je vaše.“

„Díky.“ Caffery bere sklenici, opět na ni našroubovává víčko a staví ji před sebe na stůl. Zakládá si ruce na prsou. „Ale teď už bychom si měli promluvit.“

„Je to nutné?“

„Je to nutné. I když děláte všechno pro to, abyste se tomu tématu vyhnula.“

Penny mu věnuje chmurný poloúsměv. „A divíte se mi? Když se mi přede dveřmi objeví policajt, nemůže to věstit nic dobrého. První, na koho si vzpomenu, je Harry – a ani na to nechci pomyslet.“

„Harry je v pořádku. Pozdravuje vás.“

Penny se lehce mračí. „Takže o Harryho nejde?“

„Poslal mě sem on, ale je úplně v pořádku.“

Následuje kraťoučká pauza. Penny si sedá za stůl a zpříma pohlíží na Caffery. „Dobrá, tak o co jde?“

„O Upton Farm. Harry mi řekl pravdu.“

Penny dlouho mlčí a prohlíží si jeho obličej. Nakonec vrtí hlavou. „Hrozí mi nějaké problémy? Povídejte. Je to už pěkných pár let a já vlastně ani nevím, jak by se to, co jsme udělali, dalo kvalifikovat jako maření výkonu spravedlnosti. Koneckonců jsem to ohlásila a…“

Zmlkne v polovině věty. Caffery vrtí hlavou. „Nejde o to, co jste tehdy udělala. Jde o to, co se děje teď. Jde o Isaaka.“

„O Isaaka? Co se mu stalo?“

„Je venku.“

Poslední věta vyrazí Penny dech. Bledne, zlehka otevírá ústa, ale nic neříká. Sloupové hodiny v rohu odtikávají vteřiny, jako by zdůrazňovaly, že se čas zpomalil. Nakonec se Penny předklání a opírá se lokty o stůl.

„On je venku? Vážně?“

„Vážně.“

„Dobrá, dobrá. Dobrá.“ Penny si prsty svírá nos. „Ale to je šílené. Zrovna dnes ráno jsem na něj myslela… A vy říkáte, že je fakt venku? Co se stalo? Utekl jim?“

„Ne. Sešla se komise a propustila ho. Je vyléčený.“

„Vyléčený? No to snad ne – ne. Člověk jako on se přece…“ Nechává větu viset ve vzduchu. „A kam ho propustili?“

Caffery se nemá k odpovědi.

„Snad ne sem? To si ze mě děláte legraci, viďte?“

„Potřebuju, abyste mi pomohla doplnit chybějící informace. Chci si udělat představu, jaký Isaac byl. Jakými věcmi se zaobíral. Co ho zajímalo.“

„Proč?“

„Protože mi to pomůže určit místa, ke kterým bude pravděpodobně tíhnout.“

„Vy jste ho ztratili, že jo? Je fuč.“

„Nepřijel jsem vás sem lekat. Nic nenasvědčuje tomu, že by z jeho strany hrozilo jakékoliv nebezpečí. Prostě si jen chci udělat obrázek o tom, jaký byl a jaký je. Takže mi popište, co se tehdy stalo.“

Penny odsunuje židli, na chvíli vstává, nervózně si rozepíná a opět zapíná horní knoflík svetříku a těká očima po místnosti. Nakonec míří k oknům s výhledem do údolí. Stromy na protější straně mají v ubývajícím světle fialový nádech. Penny otevírá okno, chvíli u něj stojí a hledí přes údolí nahoru k Upton Farm.

A pak zavírá okno a zajišťuje okenice zámkem. Přechází k dalšímu oknu a dělá totéž. A pak k dalšímu. Takto postupně obejde celou místnost. Nakonec odchází do vedlejší místnosti, kde Caffery vidí hromady ovoce, zamyká dveře a zajišťuje je závorou. Jako poslední přichází na řadu hlavní vchod.

„Ježíšikriste.“ Bere si skleničku, vrací se ke stolu, nalévá si švestkovou vodku a rázným pohybem ji do sebe obrací. A vzápětí druhou. Protírá si oči a viditelně se nutí ke klidu. „Promiňte. Myslím, že mi to patří. Kdyby tehdy Harry napsal do zprávy moje jméno – kdybychom bývali poctiví –, tak by mě někdo předem varoval, viďte?“

„Možná.“

„Včera v noci mi taky umřel pes. Když se daří, tak se daří, co? Ale můžu si za to sama. Já vím – je to všechno moje vina.“

Caffery přihlíží, jak si Penny nalévá další skleničku. Do tváří se jí pomalu vrací barva.

„Druhého listopadu,“ říká znenadání. „Tehdy se to stalo. Listopad byl tehdy příšerný – toho roku se moc ovoce neurodilo. Léto bylo vlhké a některé stromy zůstaly úplně prázdné. Vzpomínám si, jak jsem se bála, že zvířata budou mít hlad – ptáci, veverky a tak. Krátce předtím jsem si založila tuhle firmu, takže jsem se bála i o ni. A celou dobu jsem se snažila vymyslet, jak to ukončit s Grahamem. Jenže se nakonec ukázalo, že to byla poslední věc, která mě měla trápit. Později mi řekli, že Isaac strávil u těl tři hodiny. Že s nimi něco prováděl. Předpokládám, že kdybych tam tehdy nepřijela, pokračoval by v tom kdovíjak dlouho.“

Caffery mlčky přitakává. „A o tom nástražném drátu taky víte, že?“

Penny zvedá hlavu. „O té výbušnině? Ano. Tvrdilo se, že byla určená pro člověka, který objeví místo činu – jenže Isaac se Harrymu svěřil, že měl v plánu na dálku zapálit těla. Zohyzdit vlastní rodiče mu nevadilo, ale dívat se, jak hoří, na to už neměl žaludek. A tak si vyrobil zařízení, které mělo založit požár na dálku – odjakživa byl manuálně zručný. Elektronika a podobné věci, to mu šlo vždycky od ruky. Měl přirozený talent.

Caffery si odkašlává. Talent na elektroniku?

„Takže co se teď bude dít?“ vyzvídá Penny.

„Na to jsem se přijel zeptat já vás – co se teď podle vás bude dít?“

Skrz srdíčka v okenicích pronikají dovnitř reflektory automobilu a ozařují řady sklenic s pestrobarevným ovocem a domácími produkty. Med se zlatě leskne, džem z černého rybízu má temně ametystový nádech. Penny několikrát poklepává nohou a zjevně přemýšlí, jestli má pokračovat. Nakonec se rozhoupe a promlouvá hlubším a důvěrnějším hlasem.

„Půjde někam do divočiny a bude tam žít jako zvíře. Ale po čase se vrátí. Nenávidí tento svět – nenávidí ho. Celou dobu jsme měli před očima varovné signály. Mohla jsem předpovědět, co udělá – kdybych jen tehdy uměla ty signály číst.“

„Co tím myslíte?“

„Ty jeho panenky. Ty loutky zpodobňující mámu a tátu. Zašil jim oči. Podle toho jsem měla poznat, co má v plánu.“

„Prosím? Co že jste?“

„Přece ty panenky, ty loutky. Víte o nich, ne?“

„Ano, to vím. Ale nevěděl jsem, že jim…“

„Držel je v rukou, když tehdy vyšel z domu. V každé ruce jednu. Poznala jsem, co provedl, už podle toho, jak je držel. A obě měly zašité oči.“ Penny se na Cafferyho zvláštně usměje, jako by byl hloupý. „Vy nevíte, k čemu ty panenky slouží? Vy nevíte, co je Isaac zač a proč je vyrábí?“

Thom Marley

Potápěčský tým strávil další den pátráním po Misty Kitsonové. Členové týmu se choulí před zimou a deštěm, skuhrají a postupně rozšiřují akční rádius. Blecha je mezi nimi – vyhasle se plahočí od jednoho živého plotu k druhému, od jednoho pole k dalšímu. Byly to nejdelší dva dny jejího života. Po včerejším nočním potápění prakticky nezamhouřila oka a jela rovnou do práce – a teď netouží po ničem jiném než po troše spánku. Šéf týmu však musí stát v jednom šiku se svými lidmi, ať se děje cokoliv.

Jack Caffery, který by měl pátrání velet, se tu za celou dobu neukázal. Proč by taky měl? říká si Blecha v duchu. Stejně ví, že se tu nic nenajde – žádné nové důkazy. Vlastně je to tak možná lepší; Blecha má aspoň čas důkladně přemýšlet o tom, co a jak mu chce vysvětlit.

V pět hodin, kdy už se začíná stmívat a všichni její muži jsou prokřehlí a vyčerpaní, si je Blecha svolává k sobě a dává jim horkou čokoládu z velké termosky, kterou má na zadním sedadle auta, a zákusky ze supermarketu. Sděluje jim, že kdyby to záleželo na ní, dostali by zaplaceno nikoliv podle počtu hodin, nýbrž podle obtížnosti a podle toho, jak se každá další hodina podepíše na jejich psychice. Na shromaždišti kolem nich vládne chaos, neboť i ostatní pátrací a podpůrné týmy se chystají k odjezdu. Blecha si proto málem nevšimne starého Fordu Mondeo, který odbočuje ze silnice a míří do nejvzdálenějšího koutu parkoviště. Poté však odjíždějí dvě velké dodávky a ford je náhle na očích.

Jack Caffery. Konečně. Blecha posílá chlapy domů, a jakmile má jistotu, že odjeli, míří k Jackovu autu.

„Dobrý den. Je všechno v pořádku?“

„Dobrý.“

„Chcete si promluvit?“

Blecha krčí rameny, obchází auto ke dveřím spolujezdce a bere za kliku. Caffery odemyká vůz, Blecha otevírá dveře a nasedá dovnitř. Celé tělo ji bolí následkem zimy, dne stráveného v polích předstíráním snahy nalézt Misty Kitsonovou, jenže v autě není takové teplo, jaké čekala. Nesedí se jí příjemně a její dech mlží čelní sklo. Caffery má na sobě pracovní oblek a na něm teplou bundu. Sedí otočený na stranu a čeká, až Blecha promluví.

„No jo.“ Blecha si zapíná bezpečnostní pás. Ukazuje bradou na čelní sklo. „Můžeme prostě jet?“

Caffery nic nenamítá. Startuje auto a vyjíždí z parkoviště.

„Tady doprava. Vemte to přes Monkton Farleigh.“

Caffery jede podle jejích pokynů. Blecha sedí s loktem na dveřní opěrce a opírá si čelo o prsty. Kolem auta ubíhá večerní krajina.

„Vyjeďte na hlavní a pak se dejte doprava k Bathu.“

Caffery se opět podvoluje. Blecha sklouzává očima na stranu a sleduje jeho ruku na řadicí páce. Už několikrát jeho ruce pozorovala. Jsou tvrdé, lehce opálené a bez prstenů. Blecha u něj nikdy prsten neviděla. Ani bílou stopu v místě, kde kdysi prsten býval.

„Totiž,“ říká, když jsou na hlavní silnici a dosáhnou dálniční rychlosti, „taky jsem s vámi chtěla mluvit. A když jste dneska nepřijel, chtěla jsem vám zavolat. Vážně. Jenže jsem nevěděla, jak začít.“

„Tak teď je vhodná příležitost.“

„Nejdřív vám chci říct, že se omlouvám za tamtu noc. Nechtěla jsem být tak příkrá, jak jsem nakonec byla.“

Caffery se slabě usmívá. Přeřazuje. „To je pochopitelné. Tohle nebyl úplně běžný rozhovor – žádné klábosení u ranní kávy.“

„Mírně řečeno.“

„Měl jsem k tomu přistoupit jinak. Měl jsem být jemnější.“

Blecha odvrací zrak a dívá se na silnici, protože ví, že se Caffery pokusí spatřit její výraz.

„Než začnete soudit, proč jsem vás odmítla, musíte vědět o pár věcech, které se staly. Po tom, co byla Misty…“ Dělá odmlku a začíná znovu. „Po tom, co umřela.“

„O jakých věcech?“

„Přesvědčíte se sám, že to, co jsem udělala, bylo za daných okolností nejlepší – že to byla nejpřijatelnější varianta. Není to totiž tak jednoduché, jak si myslíte.“

„Tak schválně.“

Blecha se dlouze a zhluboka nadechne a boří se rameny do opěradla. Opravdu se jí nechce znovu se tím vším probírat. Vůbec se jí nechce.

„Takže,“ začíná zkusmo, „představte si, že je konec jara. Tady…, na této silnici, ale před rokem a půl. Je jedenáct hodin večer, Thom jede v autě, které si ode mě půjčil, má trochu v hlavě a… Oba víme, co se tehdy na té silnici stalo. O něco později jede Thom stejnou trasou jako teď my – s tím rozdílem, že on má nakoupeno a jede dost rychle, protože má v kufru něco hrozného. Něco, co by tam opravdu mít neměl – vy víte, o čem mluvím. Jenže když projíždí touhle zatáčkou, někdo se mu věší na paty.“

„Dopravák?“

„Ano. Jeden z našich lidí. Výkvět hrabství Avon a Somerset – někdo, koho shodou okolností oba známe, ale to sem teď nepatří. Tady doleva.“

Caffery odbočuje doleva a začínají sjíždět po úbočí srázu.

„Po nějaké době přijíždí s policajtem v patách ke mně domů – za minutku tam dorazíme, takže to uvidíte sám – a já jsem ještě vzhůru. Najednou vidím reflektory, slyším nějaký hluk, Thom vpadne do domu a je tak zřízený, tak zřízený, že běží rovnou na záchod, zvrací tam a brečí. Pár minut po něm přijíždí ten dopravák. Musela jsem se bleskově rozhodnout – a ani náhodou mě nenapadlo, jak se to všechno hrozně zašmodrchá.“ Blecha si dává pauzu, protože ví, že její další věta bude ryzí šílenství. „Prostě jsem tomu poldovi řekla, že jsem řídila já.“

„Cože?“ Caffery na ni upírá pohled, ale Blecha se stačí zadívat jinam. „Řekněte to ještě jednou.“

„A provedla jsem za Thoma dechovou zkoušku.“

„Vy jste…“

„Já vím, já vím…“ Blecha si znaveně masíruje spánky. Jenže jsem nevěděla, co se předtím stalo. Že mám v kufru Misty Kitsonovou, jsem zjistila až po čtyřech dnech. Ta holka mi čtyři dny ležela v autě, než jsem na to přišla. Můj dementní bratr sebral z cesty její tělo, naložil ho do mého auta a vůbec mi o tom neřekl – prostě čekal, až na to přijdu sama. Druhý den ráno odjel a já se mu nemohla dovolat, protože mi nebral telefon. Musela jsem k němu zajet, abych z něj vůbec něco vypáčila.“

Caffery vrtí hlavou a pak hluboce hvízdne. „A přesto jste ho kryla?“

„Jenže v té době už jsem nekryla jeho, nýbrž sebe. Před ním a před tou jeho nebetyčně zkurvenou přítelkyní, která to celé překroutila tak, aby to vypadalo, že jsem…“ Mne si paže a Caffery si teprve teď uvědomuje, že se celá třese. Na čele jí perlí pot. „Aby to vypadalo, že jsem to udělala já. Tady doprava a jsme na místě. Tohle je můj dům.“

slib

Když se Melanie ptá Joea, kde dnes ráno byl, uchyluje se ke lži. Říká, že mu volala Patience – Stewart se prý zase chová divně a ona má migrénu, takže ho nemůže vyvenčit. Joe tedy musel odjet domů a vyvenčit ho sám, protože ten pes je poslední dobou tak nervózní, že by se mohl zaběhnout do lesa, kdyby ho pustili ven samotného. Joe nesnáší lež a pronáší ji s tak pevně zaťatými zuby, že ji přes ně téměř neprocedí. Nemá však odvahu říct Melanii, kde doopravdy byl. Děsí se okamžiku, kdy mu zazvoní telefon a Cafferyho hlas mu na druhém konci linky oznámí: Budu muset přijet do Beechway.

Joe však na to bude připravený. Dal sám sobě slib. Do té doby Melanii všechno vysvětlí a ona se s tím srovná. Pochopí ho, protože si sama uvědomí, že je to tak nejlepší. Joe stojí na toaletě, dívá se na sebe do zrcadla a nutí se slib opakovat.

„Joe, najdeš vhodnou chvíli a řekneš jí to. Slibuješ? Slibuju. Přísahám na Stewartův život, že to udělám.“

V pět hodin odpoledne, jakmile dokončí rozpisy směn i schvalování přesčasů a zkontroluje, jestli už mu poslali všechny posudky léčebného plánu, je pro dnešek hotov. Začíná na něj doléhat spánkový deficit z posledních dnů. Zamyká kancelář a míří domů. Melanie musí dokončit zprávu pro správní radu, takže k němu přijede později.

Patience celý den klohnila další „snídani“, která dá Melanii pořádně zabrat: pravé anglické „kedgeree“ neboli dušenou rýži s rybou, vařenými vejci, pažitkou a koriandrem. Když Joe vchází do dveří sám, má teta ve tváři vepsáno zklamání.

„Ááá, Patience, nenuť ji k tomu znovu. Už jednou prošla.“

„Ta holka se potřebuje najíst.“

„Akorát jí bude kvůli tobě špatně.“

Patience špulí rty a spěchá do kuchyně, kde vaří kávu a chystá rajčatový kečup do kedgeree. Joe by musel být velký jako dům, aby spořádal tolik jídla.

„Vyprala jsem ti – všechno máš vyžehlený a pověšený ve skříni. To jenom pro případ, že bys mi za to chtěl poděkovat.“

„Děkuju ti, Patience.“

„A pro tvoji informaci…“ Teta nabírá na talíř tmavě žluté kedgeree a pokládá ho před Joea. „Dneska nás navštívil patron vkusnýho oblíkání. Tvoji havajskou košili odnesl vítr.“

„Cože?“

„Ze šňůry. Je fuč.“

„Patience,“ říká Joe varovně. „Byla to moje oblíbená košile.“

„Já vím. A nelžu ti. Pověsila jsem ji stejně jako ostatní věci. Musel to bejt vítr. Zjevně má lepší vkus než někteří z nás.“

Teta se otočí a věnuje se svému džemu. Zvedá z hrnců pokličky, nakukuje dovnitř a vypouští obrovské chuchvalce páry. Joe vzdychá a bere do rukou vidličku a nůž. Než teta stačí dokončit džem, jsou už okna zamlžená sraženou párou a Joe má prázdný talíř. Patience mu ho bere z ruky, odnáší ho ke sporáku a nakládá na něj přídavek.

„Opatrně,“ nabádá ji Joe. „Jinak toho nezbude dost pro Melanii.“

„Uvidíme,“ poznamenává Patience kysele. „Uvidíme.“

Joe se na ni zamyšleně dívá přimhouřenýma očima a přemýšlí, co se děje. Má pocit, že to ví. Bere kečup a dává si ho na kedgeree. „Tak co?“ ptá se a nenuceně zavírá lahev. „Co si myslíš?“

„Co si myslím o čem? Co si myslím o tvý havajský košili? Na to odpověď znáš. Nebo co si myslím o tvý práci? Na to taky odpověď znáš. Nebo co si myslím o tom, jak rozmazluješ psa? Na to taky odpověď znáš.“

„Ty víš, o čem mluvím.“

Patience vydává nehezký hrdelní zvuk, odnáší pánev s kedgeree ke sporáku, pokládá ji na udržovací plotýnku a zakrývá ji těžkou poklicí.

„Tak co? No tak, vyklop to.“

„Líbí se mi, jak jí,“ prohlašuje Patience obezřetně. „Jí jako pořádnej člověk.“

„A co si myslíš jinak?“

Tetička se nemá k odpovědi. Nasazuje si kuchyňskou chňapku, ohýbá se a kontroluje zavařovací sklenice.

„Patience? Na něco jsem se tě ptal.“

Patience zabouchne dvířka trouby. „Já tvou otázku slyšela. Slyšela jsem ji.“

„A tvoje odpověď?“

„Mám obavy.“ Rychle si utírá ruce a pokládá utěrku na stůl. „Jestli chceš slyšet pravdu pravdoucí, tak si myslím, že tentokrát je to něco jinýho.“

„Jinýho?“

„Ano. Tohle je poprvý, co vidím, že se můj synovec chová jako dospělej chlap, a ne jako dvanáctiletej kluk, kterej nedávno přišel na to, k čemu má frantíka.“

„A ty s tím máš nějaký problém?“ Joe odkládá vidličku a nůž. „S tím, že je to vážné?“

„Hele,“ říká Patience jemně, sedá si naproti němu a pozoruje ho laskavýma hnědýma očima. „Ty nevíš, kdo seš, opravdu to nevíš. Nevíš, jak seš pro mě drahocennej. Nikdy jsem neměla vlastní děti – a vlastně je to dobře, protože kdybych je měla, byly by divoký jako kanci. Jenže dlouho předtím, než umřela Dolly – když tys byl ještě usmrkanej kluk, ne větší než bonbonek, a tak ošklivej, že mě bolely oči, když jsem se na tebe podívala –, jsme si s Dolly slavnostně slíbily, že když některá z nás umře, tak tě ta druhá vychová. Ona tě možná přivedla na svět, ale obě jsme to vždycky braly tak, že máš dvě mámy. Možná jsme ani jedna nebyly dokonalý, ale myslím, že jsme společně odvedly dobrou práci.“

„A dál?“

Patience mu věnuje jeden ze svých vzácných úsměvů. Zuby má bělejší než čerstvé mléko, a když se jí v očích odráží světlo, je z ní nejkrásnější žena na světě. „Jsem kvočna, miláčku. Můj chlapeček někomu poprvý v životě odevzdal srdce a já chci mít jistotu, že se k tobě dotyčná dáma bude chovat hezky a že nemá postranní úmysly.“

krabice

Caffery jel od Penny Pilsonové přímo na místo pátrání po Misty a brašna s Handelovými panenkami se celou cestu otírala o bok kufru a tiše šustila. Když teď Caffery ví, jak jsou důležité a co pro Handela znamenaly, nepřistupuje k nim ani zdaleka tak lehkovážně jako předtím. Dokonce cítí pokušení zastavit a zkontrolovat kufr – už proto, aby se ujistil, že ti malí parchanti neoživli a nevylezli z brašny. Poté však do auta nastupuje Blecha a on rázem zapomíná na Isaaka Handela a znovu obrací myšlenky k Misty.

Zastavují u domu severovýchodně od Bathu a Blecha mu ukazuje štěrkovou plochu, na které má zaparkovat. Dům je dlouhý a nízký – má dvě podlaží a měří na délku téměř dvacet metrů. Na jednom konci od něj v pravém úhlu stojí druhá rozlehlá budova s obyčejnými cihlovými zdmi a širokými komíny, které zakrývají výhled na noční oblohu. Tento druhý dům má okna až vysoko v patře, takže připomíná vězení. V oknech se svítí.

„To jsou sousedi.“ Blecha mávne směrem k cihlové zdi. „A tady,“ ukazuje na nepravidelný dům osvětlený jen staromódní lucernou obrostlou zvadlým břečťanem, „tady bydlím já.“

Svižně vystupuje z auta, přehazuje si přes rameno batůžek a míří ke dveřím. Caffery rovněž vysedá a rozhlíží se po okolí. V měsíčním světle rozeznává zahradu, která mu připadá obrovská a neudržovaná. Dusí ji plevel a hemží se to v ní pokusy o stylové úpravy, které se nepovedly a postupně zarostly. Záhony růží volně přecházejí v trávník, který přerostl tak, že se z něj stala louka. Terénní stupně, jež zřejmě kdysi bývaly elegantní, se slévají do sebe a ubíhají do noci. Zvedá se vítr a fouká jim přímo do tváří. Podzim udeřil plnou silou. Caffery si přitahuje cípy bundy, otáčí se a vyráží za Blechou.

Ta odkládá batůžek přede dveřmi a vyzouvá si boty pomocí litinového čističe podrážek. „Pojďte dál,“ vybízí Cafferyho. „Pojďte dál.“

Caffery stojí na chodbě, rozvazuje si tkaničky a letmo si prohlíží interiér. Vnitřek domu je dlouhý, lehce zchátralý a stejně neuklizený jako u něj doma. Na chodbě podél zdi stojí řada krabic. Největším rozdílem oproti jeho chatě je však atmosféra domova, kterou jeho odlehlé a nemilované bydliště nikdy nebude mít. Všechno je tu lehce provoněné kouřem. Caffery se dívá doleva, kde se půdorys domu rozšiřuje, všímá si nerovné podlahy a uschlých květin v dělených oknech. Poté přesouvá pohled doprava, kam zmizela Blecha. Na natřeném paravánu visí dlouhá řada kabátů.

Takže tady se to stalo. Tady Blecha podepsala ortel, že bude krýt čin svého bratra. Caffery odsouvá boty na stranu a vyráží za Blechou. Na každém rohu míjí krabice, přelepené páskou a naskládané na sebe. Blecha vaří v kuchyni kávu. Svlékla si bundu i svetr a má na sobě jen černé kapsáče a rolák s našitým znakem Vodní pátrací jednotky. Světlé vlasy má stažené do ledabylého culíku. Paže má poseté škrábanci a modřinami z celodenního prohledávání terénu. Když plní konvici vodou, musí překročit další zalepenou krabici na podlaze.

„Co se tady děje? Vy se stěhujete?“

„Ne tak, jak si myslíte.“

„To zní tajuplně.“

„Jo, je to tajuplné.“

Blecha se pohybuje po kuchyni a hlučně vytahuje nádobí ze skříněk. Připravuje šálky, lžičky i cukřenku.

„Tohle je váš dům?“ ptá se Caffery. „Vyrostla jste tu?“

„Mléko? Cukr?“

„Ano a ano, díky. Muselo být hezké vyrůstat na takovém místě.“

Blecha se zastavuje s konvicí v polovině cesty k šálku a Caffery si uvědomuje svoji chybu. Její rodiče. Připadá si jako idiot. „Promiňte,“ mumlá. „Promiňte.“

Blecha zalévá kávu, doplňuje šálek trochou mléka a podává mu ho.

„Vemte si to kafe sebou. Ukážu vám, co jsem musela udělat.“

Procházejí další chodbou – Cafferymu připadá, že se ocitl v králičí noře –, na jejímž konci otevírá Blecha dveře a odhaluje garáž.

„Tady,“ poznamenává, „to začalo být opravdu nechutné.“

Měsíc si našel mezeru v mracích a právě nyní se rozhodl posvítit do okének nad garážovými vraty. Odhaluje v nich hustou síť pavučin, které září jako vánoční ozdoby. Na zdech je úhledně rozvěšeno zahradnické náčiní. Také zde leží na podlaze hromady krabic. A uprostřed garáže trůní litinová vana z viktoriánské éry.

„Co se stalo?“

„Po čtyřech dnech, když jsem konečně zjistila, co mi Thom nechal v kufru, jsem zacouvala s autem sem. Jako první mě napadl mrazák.“ Ukazuje na mrazicí box v rohu. „Jenže pak jsem si vzpomněla, jak mi jeden patolog vyprávěl o stopách po ledových krystalcích. Slyšel jste o tom?“

„Myslím, že ano. Vznikají na srdečním svalu nebo tak nějak. Pozná se podle nich, že tělo bylo zmrazené.“

„Ano. A tak jsem musela Misty chladit. Chladit ji, ale nezmrazit.“ Blecha ukazuje na vanu. „Spotřebovala jsem kila a kila ledu, než jsem vymyslela, co s ní udělám.“

„Prokristapána.“

„Já vím. A přitom mám být na manipulaci s mrtvolami zvyklá. Je to moje práce.“

Přechází k oknům, staví se na špičky a dívá se do nich, jako by za nimi mohla najít nějakou ztracenou stopu. V garáži je zima – její dech vytváří na skle mlhu. Na tvář jí šikmo dopadá měsíční svit. Když ji Caffery vidí stát vedle okna, znovu si uvědomuje, jak je křehká. Kdykoliv se na Blechu podívá, probudí se jakási živočišná část jeho mozku. Jeho limbický systém zasáhne šoková vlna, která může mít různé podoby. Někdy křičí do mozku slovo sex. Jindy, jako třeba nyní, mu říká: Ochraň ji. Zabij všechno, co ji ohrožuje…

„Zalepila jsem všechna okna, ale sousedka poznala, že se něco děje.“ Blecha se dívá na zeď sousedního domu. „Pořád čmuchala kolem – doslova. Mohla jsem se z toho zbláznit. Bylo to…“ Přikládá si prst na čelo a přesouvá váhu na paty. Nastává chvíle ticha. „Bylo to neskutečné. Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Otáčí se a žalostně se na Cafferyho usmívá.

„Takže to jsou dvě věci, které hovoří v můj neprospěch. Záznam o tom, že jsem toho večera řídila auto, a sousedka. A kdyby ani tohle nestačilo, je tu další věc. Vzpomínáte si na toho plešouna? Na koordinátora pátrání, když jsme kdysi vyšetřovali tu sebevraždu na Strawberry Line?“

Caffery si na to dobře vzpomíná. Blecha a koordinátor po sobě tehdy šli jako dva psi. „Jo. Opravdu vám nepadl do oka.“

„Bylo to vzájemné.“

„Řekla jste mu, že je napudrovaný imbecil.“

„A měla jsem pravdu. Byl to napudrovaný imbecil jako vyšitý. Už od prvního setkání jsme se oboustranně nenáviděli. Jenže vy nevíte, kde měl náš vztah počátek. Poznali jsme se den potom, co se Misty ztratila z kliniky. Ten imbecil chtěl, aby moje jednotka prohledala jezírko v areálu. Odvolala jsem tým o chvilku dřív, než mu bylo vhod, a on z toho začal dělat vědu. Prohlásil, že jestli jsem si tak jistá, že Misty v jezeře není, možná vím něco o tom, kde je.“

„Aha. To od něj bylo dost necitlivé.“

„Necitlivé? Policie má o mně záznam, že jsem toho večera překročila rychlost, moje sousedka ví, že jsem zhruba ve stejnou dobu prováděla v garáži něco nekalého – a její zvědavost jen tak něco neukojí, na to můžete vzít jed. A do třetice všeho zlého mi někdo před svědky vmetl do tváře, že se chovám, jako bych věděla, kde Misty je.“ Blecha hluboce a vyčerpaně vzdychá. „A to jsem ještě nezačala mluvit o tom autě.“

„O autě?“

„O tom, které ji srazilo. O fordu, který řídil Thom. O mém fordu. Je to časovaná bomba. Stačí, aby si ho policie vyžádala k ohledání, a jsem v pytli definitivně.“

Caffery místo odpovědi dopíjí kávu a obrací šálek, aby se přesvědčil, že v něm nezůstala ani kapka. „Taky umím vařit kafe,“ říká.

„Vážně?“ Blecha zvedá obočí. „To vám slouží ke cti.“

„Myslím, že byste ho měla vyzkoušet. Ať to můžete posoudit sama.“

duchové

Melanie přijíždí k Joeovi v osm hodin. Joe právě venčí psa – hází mu klacek na zahradě před domem, protože ta je oplocená a pes z ní nemůže utéct. Prohlédl živé ploty, jestli se v nich nezachytila jeho košile, ale nenašel ji. Jestli mu ji Patience vážně vyhodila, možná si tím vybila zlost a bude zase klidná. Joe si není jistý, jestli mu má její přístup lichotit, nebo ho znepokojovat. Musí však uznat, že obavy, s nimiž se mu u večeře svěřila, se dokonale shodují s myšlenkami, které se podvědomě honí hlavou i jemu: totiž že jestli Melanie stále něco cítí k Jonathanovi, mohlo by to nakonec ublížit nejvíc jemu.

Druhé ráno v Melaniině domě se Joe ocitl v její ložnici sám, zatímco ona se v koupelně sprchovala. V domě bylo mnoho zdrojů pokušení: její otevřená kabelka ležící na kuchyňském stole, její telefon na nočním stolku. Joe si vzpomíná, že se tehdy přetočil na bok, podepřel si hlavu polštářem a upřeně pozoroval modrý kryt tenkého přístroje. Ve spáncích cítil tepající pulz a každý atom jeho těla se soustředil na ten podlouhlý kousek polymeru, křemíku a skla.

Jaké informace její telefon obsahuje? Do kterých zákoutí Melaniiny mysli by mu dal nahlédnout? Bylo by tam něco o Jonathanu Keayovi? Objevilo by se v protokolu posledních volání jeho jméno s fotografií? Obsahuje telefon jeho textové zprávy, e-maily, či dokonce Melaniiny úvahy o vztahu s ním kdesi v poznámkovém bloku? Joea užírala zvědavost, ale nakonec se ovládl. Otočil se na druhý bok, popadl vlastní telefon a začal hrát jakousi připitomělou hru, aby přišel na jiné myšlenky.

Když nyní na příjezdovou cestu dopadá světlo z reflektorů Melaniina auta, připíná Joe Stewartovi vodítko, a kráčí k autu, aby Melanii pomohl s taškou. Přitom po ní neustále po očku pokukuje. Je tak krásná. Patience má pravdu. Ve vztahu s ní musí být obezřetný.

V domě je teplo a na oknech se sráží vlhkost. Melanie vchází dovnitř a dává Patience polibek, z něhož je Joeova teta naprosto konsternovaná. Neříká nic, ale odvrací se a nakládá kedgeree na předehřátý talíř. Nepřehání to s množstvím, ale nakládá Melanii civilizovanou porci a předchozí rozhovor s Joem ji možná trochu uklidnil, protože je zdvořilá a upovídaná, a dokonce se Melanie vyptává na práci.

Všechno se vyvíjí moc hezky a Joe je náhle tak uvolněný, že otevírá demižon s loňským jablečným vínem.

„Kingston Black. Nejlepší jablka na cidre.“ Vytahuje z rozvrzané staré skříňky nad dřezem tři plexisklové sklenice a nalévá do nich víno. „Tajně jsem je natrhal v sadu na pozemku Raymonda Atheyho.“

Melanie rychle otírá okraj sklenice rukávem halenky a zdvořile upíjí. Raději by si dala vodku, ale je příliš velká dáma, než aby to řekla. Patience vyprazdňuje sklenici na jeden zátah a klade ji na stůl před Joea v němé žádosti o další. „Jo, ty myslíš tam, kam by teď Stewart strašně rád šel bydlet. S duchama.“

Joe jí adresuje varovný pohled – nechce, aby tetička zkazila náladu –, ale Melanie si zřejmě neuvědomuje, že Atheyho pozemek těsně sousedí s Upton Farm.

„Pořád chce utéct do lesa?“ ptá se a usmívá se na Stewarta, který pospává vedle sporáku. „Dneska mi připadá klidnější.“

„Pro jistotu jsem ho venčil jen vepředu. Odtamtud nemůže utéct, ale on dneska stejně nepůsobil dojmem, že by se mu někam dvakrát chtělo. Viď, chlapáku?“

„Ovšem ráno utýct chtěl.“ Patience do sebe obrací druhou sklenici jablečného vína, jako by to byl náprstek. „Nemohla jsem ho uklidnit. Nakonec jsem ho musela vzít do města. Pomáhal mi s nákupem tresek do kedgeree.“

Teprve když teta vyřkne slovo „tresek“, uvědomuje si Joe, co právě řekla. On přitom ráno Melanii tvrdil, že musel jet domů vyvenčit Stewarta – potřeboval si udělat alibi pro schůzku s detektivem-inspektorem Cafferym. Zvedá oči přes okraj sklenice, aby zjistil, jestli si toho Melanie všimla. Nedokáže to posoudit. Z jejího výrazu se nedá nic vyčíst. Rychle tedy mění téma, plácá páté přes deváté a celou dobu si představuje, že mu nad hlavou bliká obrovská červená cedule s nápisem LHÁŘ. Lhář.

Zdá se však, že si Melanie ničeho nevšimla. Usmívá se a zapojuje se do hovoru. Směje se jeho hloupým vtipům a skládá poklonu Patience a jejímu kulinářskému umění. Teprve když se připozdí a oni se odebírají do ložnice, poznává Joe, že mu to neprošlo. Místo aby šla Melanie do postele, stojí u okna a upřeně se dívá ven. Měsíc dnes nesvítí a na obloze nejsou vidět hvězdy. Mraky jako by zahalily celý svět. V rozptýleném světle z kuchyňských oken se matně rýsují konstrukce na fazole a zahradní domek; jinak není vidět téměř nic.

Joe přichází k Melanii a zkusmo se dotýká jejího ramene. „Mel?“

„Řekls mi, žes jel domů venčit Stewarta.“

„Já vím. Promiň, promiň. Promiň.“ Pokládá ruku na okenní rám, aby se mohl naklonit a pohlédnout jí do tváře. Je ztuhlá a zdrženlivá. „Byla to ode mě strašná pitomost, Melanie. Obvykle nikomu nelžu – opravdu nevím, co to do mě vjelo. Byl jsem… Je mi trapné ti říkat, proč jsem lhal.“

„Můžeš to zkusit.“

„Byl jsem ve městě v jednom železářství. Zrovna jim přišly speciální rukojeti na můj starý lis na ovoce – jsou strašně těžko k sehnání. Nechtěl jsem, aby mi je prodali před nosem. Cidre dokáže chlapovi obrátit život naruby.“

Melanie k němu obrací oči. Bystrým pohledem sleduje jeho obličej, ale nenachází v něm žádný humor. Joeovo nitro se touží zmenšit a zmizet.

Lháři, lháři, sedmilháři.

„Melanie? Ty si asi myslíš, že jsem hodně divnej patron.“

„To jsem řekla?“

„Ne, to ne, ale jestli sis u mě všimla nějakých známek divnýho patronství, tak bych v tobě strašně nerad ten dojem posiloval. Tohle je jen stereotyp.“

„Stereotypy mě nezajímají. Vidím jen konkrétní lidi.“

„A takoví bychom měli být všichni. Tohle se mi na tobě strašně líbí.“ Plaše se usmívá. „Takže dobrý? Je mi odpuštěno?“

„Myslím, že si nevybavuju jediný vztah, ve kterém by mi partner nelhal.“

„Myslíš Jonathana?“

Joe to vyhrkl příliš rychle. Čeká na její reakci, ale místo hněvu přichází jen přikývnutí. Melanie to přiznává.

„Skoro mě to zničilo – když mi někdo lhal. Uvědomuju si, že taky někdy lžu – třeba celá ta záležitost s Isaakovou komisí –, takže nemám právo si stěžovat, jenže když se to pak týká mě…“ Bezmocně zatíná ruce v pěst. „Prostě je to takové moje slabé místo. Ani nevím proč. Možná to souvisí s mým tátou a jeho rakovinou – máma mi nikdy neřekla, že umírá, lhala mi. Tvrdila mi, že přijde z nemocnice domů, jenže on samozřejmě…“ Pokrčí rameny. „Jenže on už se nikdy nevrátil.“

Část Joeova nitra, která před chvílí chtěla zmizet, to nyní vzdává a choulí se do klubíčka. Krčí kolena, zakrývá si uši rukama a pohupuje se dopředu a dozadu. „Tak já ti něco povím.“ Joe si odkašlává. „Co kdybychom spolu uzavřeli dohodu? Já ti slíbím, že už ti nikdy nebudu lhát, a ty mi slíbíš, že si nebudeš všímat mého sklonu k divnýmu patronství, čepovanému pivu a objímání stromů. Platí?“

Nastává dlouhé ticho. A pak, jako když zpoza mraků vykoukne slunce, se Melanie usměje. „Ach, Joe,“ říká žalostně. „Copak nevidíš, že mě tyhle věci nezajímají? Zajímáš mě jen ty. Ne to, co nosíš na sobě, co piješ nebo co jíš. Zajímáš mě jen ty.“

Priddy

Blecha jede ve svém autě za Cafferym – slyší, jak jí v uších duní tep. Vždycky ji zajímalo, kde Caffery bydlí. Čekala nějaký supermoderní byt v bristolském přístavišti – apartmá v některém z tamních rekonstruovaných ekodomů z kovu a skla. Jenže on míří do Mendipské vrchoviny; drží se na venkovských cestách, míjí ladem ležící pole pokrytá jinovatkou, až konečně zpomaluje v napůl vybydlené vesnici Priddy, kterou Blecha vždycky jen projížděla, ale nikdy v ní nezastavila. Kdesi ve tmě nalevo stojí slavné Priddy Circles – kruhové terénní náspy pocházející z mladší doby kamenné. Napravo se rozprostírá zahrádka místní hospody se zmáčenou a špinavou dětskou prolézačkou; na horní ploše skluzavky stojí osamělá sklenice od piva, do poloviny naplněná dešťovou vodou.

Blecha očekává, že se před ní každou chvíli vynoří nějaká vila, soukromé golfové hřiště nebo dlouhá příjezdová cesta, a nevychází z údivu, když Caffery vyhazuje směrovku a odbočuje doleva na ucouranou škvárovou cestu vedoucí k chalupě s doškovou střechou.

Nacházejí se v krasové oblasti a ve světle reflektorů lze snadno rozpoznat terénní poklesy a obnažené výmoly způsobené kyselými dešti a pórovitou strukturou vápencového podloží. Je to chudá krajina náchylná na záplavy a kolonizovaná puškvorcem a ostřicemi, které dobytek nežere. A také je nebezpečná – země se občas otevře a spolkne člověka, který si nedává pozor, kam šlape. Blecha si Cafferyho životní styl představovala úplně jinak. Měla by cítit úlevu, ale místo toho je vyvedená z míry. Jack Caffery se opět vysmál všem jejím očekáváním a předsudkům.

Vystupuje z renaultu, obléká si bundu a hledí na vyduté zdi, hluboko zasazená dělená okna a šedé došky. „Co to je?“

Caffery zabouchává dveře auta. „Tohle?“ Prohlíží si dům. „Tady bydlím.“

Dům vypadá strašlivě stěsnaný, zchátralý, ale i zabydlený. Má v sobě cosi nesmírně romantického. Blecha čekala obrovské prosklené zdi, v nichž se odráží vodní hladina a světla velkoměsta, a místo toho před sebou vidí mrňavá útulná okénka. Uvědomuje si, že právě v této útulnosti se skrývá největší hrozba.

„Copak?“ říká Caffery přes střechu auta. „Co se děje?“

„Nic.“

„Ten dům mám pronajatý.“

„Aha,“ reaguje Blecha nezúčastněně. „Je báječný. A to kafe je kde?“

Caffery dvakrát bouchne do střechy a pokyne jí. „Tak pojďte. Jdeme na něj.“

Vcházejí do domu, kde Blechu čeká další překvapení. Interiér se nesmírně podobá jejímu domu: všude leží krabice, hromady poznámek a spisů. Na chodbě pod radiátorem se o soklovou lištu opírá iPad připojený k nabíječce. Schody do patra vedou přímo z obývacího pokoje; kdysi zřejmě bylo zazděné, zatímco dnes ho lemuje otevřené zábradlí. Přes dolní sloupek je přehozený svetr. Blecha se na něj touží pořádně podívat – hltat veškeré informace, které jí svetr může o svém nositeli poskytnout. Nechce však, aby její zájem o něj působil tak okatě, a tak se spokojí s kradmými pohledy, které registrují všechno možné, od prázdné cestovní kabely na dolním konci schodiště až po téměř dopitou lahev drahé skotské na okenním parapetu. Připadá si jako fotoaparát, protože si všechno ukládá do paměti k pozdější analýze. Cvak, uložit. Cvak, uložit.

Přechází do kuchyně, kde Caffery vytahuje z ledničky mléko. V kovové konvici na kávu už bublá voda. „Takže vy se stěhujete?“ ptá se Cafferyho.

„Ne. Ještě jsem si nevybalil.“

„A jak dlouho už tu bydlíte?“

„Nevím. Dva roky?“

„Dva roky, a ještě jste si nevybalil?“ Blecha si není jistá, jestli to na ni dělá obrovský dojem, nebo to v ní vyvolává neskonalý smutek. „To musí být nějaký rekord, ne?“

Caffery na ni upírá pohled. Mžourá na ni, jako by si při její poznámce uvědomil, jak je pitomá. „Není to rekord,“ říká mírně. „Je to problém. Když někde něco nedokončíte, tak to tak bývá. Nikdy se už pak neusadíte. Nikdy.“

Caffery to říká tak rozhodně, že Blecha ví, o čem mluví. O svém bratrovi, který před lety zmizel a nikdy se nenašel. O jejích rodičích, jejichž těla po nehodě nikdo nevytáhl z vody. Zůstala navždy v hlubinách. A také o Jacqui Kitsonové, která se dodnes ptá, kde je její Misty. Caffery se tím snaží Blechu setřít. Připomenout jí, proč jsou tu. Blecha čeká, až Caffery uvaří kávu, a neříká ani slovo, poněvadž ji nic rozumného nenapadá. Když jí podává šálek, věnuje mu krátký úsměv a zdvořile upíjí. „Dobrá,“ říká konečně. „Je moc dobrá.“

„Děkuju.“

„Vlastně je přímo výborná – ale můj názor stejně nezmění. Nemůžu to udělat.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Obojí. Prosím vás. Po dlouhé době se konečně začínám vracet do normálního života – nemůžu do toho zase spadnout. A už jsem vám vysvětlila ostatní důvody.“

„To ano, ale ty se všechny dají překonat. Posaďte se. Teď jsem na řadě já.“

Blecha se rezignovaně podvoluje – usedá ke kuchyňskému stolu, jehož povrch je zbrázděný škrábanci a vrypy každodenního života, a Caffery na něj pokládá cukr a krabici s mlékem. Blecha si ji automaticky prohlíží, hltá veškeré detaily, zjišťuje, jaké značce dává Caffery přednost. Stejně tak jí neuniklo, že na kredenci leží náplně do elektronické cigarety a na parapetu se vrší hromada neotevřené pošty. Jedna část jejího já se připravuje na to, co jí teď Caffery řekne, zatímco druhá část – ta, která odjakživa tajně pokládala Cafferyho za šíleně sexy chlapa – se vznáší u okna, probírá se korespondencí a otevírá veškerou poštu, která by jí o Cafferym mohla něco prozradit.

„Víte, co jsem celý den dělal?“ Caffery si sype do kávy cukr. „Mluvil jsem s lidmi o jednom případu na klinice Beechway. Nepřipomíná vám to něco?“

Beechway. Blecha to místo zná – jednou tam prováděli pátrací akci, ale teď jí není jasné, o čem konkrétně Caffery mluví.

„Pauline Scottová?“ napovídá jí.

Pokud si Blecha dobře vzpomíná, byla Pauline pohřešovaná osoba, kterou její tým nakonec nevypátral. Její tělo se nakonec našlo o tři měsíce později tři metry za hranicí pátrání a Blecha se za to dodnes neskonale stydí.

„Co je s ní?“

„Nenašli jste ji tehdy z jediného důvodu: ležela pár metrů za hranicí vašeho pátrání. Za hranicí, kterou vytyčil jeden napudrovaný imbecil. Takže je to všechno možné. Všechno se dá zaonačit.“

Blecha se usmívá. „Bože můj,“ říká. „Vy jste měl znát mého tátu. Strašně rád by se s váma dohadoval. A roznesl by vás na kopytech.“

„To ne – nechal bych ho vyhrát.“

„On by vyhrál, i kdybyste ho nenechal.“

Caffery zdvořile naklání hlavu, jako by tuto možnost připouštěl. „Ale dovolte mi, abych vám teď já nastínil své argumenty, dobře? Takže za prvé: vaše auto není časovaná bomba.“

„Je. Udělala jsem na něm totálku, jenže na vrakárně ho nezlikvidovali, protože v něm zůstalo hodně použitelných věcí a já na ně nemohla moc tlačit, aby to nebylo nápadné. Takže ho tam pořád mají a pomalu z něj odmontovávají díly.“

„Vážně? Kdy jste ho naposledy viděla?“

Blecha krčí rameny. Po pravdě řečeno si na to nevzpomíná. Ví však, že to bylo ještě před výbuchem v tunelu, protože od své hospitalizace toho moc nepodnikla. A události před hospitalizací má zahalené mlhou.

„Tak já vám to povím,“ říká Caffery. „To auto už skoro rok neexistuje. Od loňského listopadu je z něj slisovaná kostka. Sám jsem se díval, jak jde do drtiče. Nikdo ho nikdy nevypátrá, a jestli ano, tak se určitě dobře pobaví, až z něj zkusí odebrat jakékoliv důkazy.“

Všímá si jejího výrazu a ironicky zvedá obočí.

„Přemýšlím o tom už dlouho. Na nic se mě neptejte. Prostě si to auto vyškrtněte ze seznamu důvodů, proč to nejde. A taky si můžete vyškrtnout tu dechovou zkoušku – jestli se nikdo nedozví, že šlo o tohle auto, nebude nikdo prověřovat jeho záznamy.“

„Mám ještě jeden důvod, proč to nejde: zranění hlavy. Misty přeletěla přes auto a hlavu měla na boku roztříštěnou na padrť.“

„Hlavu ztratíme.“

„Cože?“

„No jistě,“ říká Caffery, chvíli mlčí a poté se ptá: „O kterou část hlavy se jednalo?“

„Jak o kterou část? Hlava je hlava, Jacku.“

„Jestli byla sražena zezadu, tak bych tipoval, že náraz šel někam sem.“ Dotýká se vlastního týla těsně nad krkem. „Jestli stála čelem k Thomovi, tak to dostala do čela. Anebo se možná v posledním okamžiku reflexivně otočila…“ Otáčí hlavu. „V takovém případě by šel náraz sem.“ Naznačuje prsty oblast nad pravým uchem.

Blecha neodpovídá. Ve skutečnosti šlo o levý spánek, ale Caffery je i tak zatraceně blízko. Stejně jako ona viděl i on hezkou řádku autonehod. Náraz do střechy auta Misty téměř utrhl ucho.

„Dobrá,“ dodává Caffery, který si její mlčení zřejmě vyložil jako souhlas. „Můžeme na místě nechat čelist kvůli identifikaci. A když u ní nenajdou lebku, budou si myslet, že ji odnesla liška nebo jezevec.“

„To vážně nebude fungovat, Jacku. Nemáte šaty. Žádné osobní věci. Všechno jsem spálila.“

„No a?“

„Když mrtvola nemá šaty, každý patolog okamžitě zbystří pozornost. Nahé tělo se rovná sex, nahé tělo se rovná přítomnost další osoby, nahé tělo se rovná žádné podchlazení ani předávkování. A když se na těle nenajdou žádné osobní věci, znamená to krádež a z té vyplývá v podstatě totéž. Kdyby se Misty našla bez šatů a bez osobních věcí, musel byste předstírat mnohem důkladnější pátrání.“

„To není tak jednoznačné. Podchlazení dokáže dělat divy. Člověk například může ztratit představu, jestli je mu zima nebo horko. A pokud jsou kosti roztroušené po okolí, můžou být i šaty prakticky kdekoliv – ukrývat se v porostu, sloužit jako výstelka liščího doupěte.“

Caffery se odsouvá a vstává ze židle. Stále má na sobě bundu. Blecha si všímá místa, kde mu košile zajíždí do kalhot. Je zmačkaná. Blechu poprvé napadá, že to Caffery musí mít někdy těžké. Bydlet v takovém domě s nevybalenými věcmi. Možná by ji pochopil, kdyby mu řekla o svých krabicích. O tom, jak jsou pro ni důležité.

„Odložte na chvíli tu kávu,“ vyzývá ji. „Musíte se na něco podívat.“

Blecha vstává a vychází za ním na zahradu. Tu ozařuje světlo z domu, takže je vidět lépe než předtím. Caffery míří do garáže, a když vychází ven, drží v ruce rýč. Za Blešina němého přihlížení se dává do rytí. Po chvíli vytahuje z bundy pár nitrilových rukavic, nasazuje si je a začíná tahat ze země cosi tuhého a na pohled cizorodého. Blecha si skříží ruce na prsou. Během let byla několikrát pověřena vedením akce na vyproštění těla – ve vodě i mimo ni – a to, co teď Caffery odhaluje, v ní vyvolává představu mělkého hrobu. Rozhlíží se napravo i nalevo a kontroluje, jestli je někdo nevidí.

Caffery chytá předmět ještě jednou, vytahuje ho ze země a setřepává z něj kusy hlíny. Blecha poznává, co to je. Šaty.

„Co to…?“

„Mistyiny šaty.“

„Ne. Ty jsem přece spálila.“

„Vy jste spálila její původní svršky – ale my jsme dělali rekonstrukci. Vzpomínáte?“

Blecha si vzpomíná. Ze schodů protidrogové léčebny vyšla figurantka a předstírala, že je zfetovaná. Vypadala spíš jako modelka z reklamy na šampon než jako narkomanka. Blecha vrtí hlavou a tiše hvízdá. „Takže tohle jsou šaty, které měla na sobě ta herečka?“

„Zmizely z JVZT – někdo je musel zašantročit během stěhování. Je skandální, jak se u nás pořád něco ztrácí.“

Vytahuje kabelku a pár sandálů a rovná je na promrzlé zemi. „Kdyby někdy přivolali soudního kriminalistu, aby ty šaty analyzoval – o čemž dost pochybuju, protože kdo by mohl mít jakékoliv podezření, když budu vyšetřování šéfovat já? –, tak vzorky zeminy budou zhruba odpovídat složení lesní půdy. Lesa nebo mýtiny. Skladba minerálů, které ulpěly na těchto šatech, bude víceméně totožná.“

Oklepává si ruce a otírá si čelo do rukávu bundy. „Tak co? Mohl jsem vám to usnadnit víc?“

Blecha ho probodává pohledem. „Už jsem vám to řekla. Nemůžu se potápět.“

„A to má být pravda? Nebo je to výmluva?“

Blecha na to nedokáže odpovědět. Nedokáže to, protože odpověď by zněla zhruba takto: Je to výmluva. Ve skutečnosti se potápět můžu, jenže se mi nechce otevírat minulost… Jestli otevřu jednu krabici, vysypou se i ostatní a všechno půjde do háje.

A pak by se nejspíš rozplakala.

„Už musím jet.“ Hledá v kapse klíče od auta.

Caffery zdeptaně vrtí hlavou. „Už zase? To už zase jen tak odejdete?“

„Promiňte, Jacku, je strašně moc hodin.“

„Ne – tohle už opravdu není vtipné. Opravdu. Není to vtipné. Začíná mě to unavovat – a nejvíc mě začíná unavovat, jak pořád kryjete svého vyčůraného bratra.“

„O to nejde,“ vyhrkává Blecha šokovaně. „O mého bratra nejde.“

„Tak o co jde? Hm? O co jde?“

Blecha stojí na zahradě a dlouze se na Cafferyho dívá. Ta věc v jejím nitru, která si přeje ustoupit, je teď celá rozechvělá. Nerozbrečím se. Nerozbrečím se.

„Prosím vás, Jacku – prosím vás, vy to nechápete.“

„Tak na to zapomeňte.“ Caffery se odvrací a zvedá ruku, aby už Blecha nic neříkala. „Prostě na to zapomeňte. Nechci už nic slyšet.“

starý mlýn

Penny leží oblečená na posteli a v hlavě se jí šíří prázdnota. Starý mlýn je také prázdný a naprosto ztichlý – neozývá se v něm žádný zvuk, dokonce ani obvyklé vrzání nábytku. Detektiv-inspektor Caffery dávno odjel. Penny ho sledovala srdíčky v okenicích čelních oken. Nenasedl rovnou do auta, ale prošel boční brankou. Penny musela upalovat k zadním oknům, aby ho znovu zahlédla, jak stojí na zadní terase, kde má Penny veškeré květináče. Chvíli tam bloumal a hleděl přes údolí na špičky stromů, za nimiž stojí Upton Farm. Pak se zvedl vítr, rozevřel mu cípy bundy, nadzvedl mu kravatu a začal mu vzdouvat košili a kalhoty. Náhlý poryv jako by zrušil kouzlo, které ho uhranulo a přikovalo na terasu. Otočil se, stejnou cestou se vrátil k autu, nasedl a odjel.

Caffery je v Pennyině věku, možná o něco mladší. Spousta žen by ho pokládala za atraktivního, ale detektiv není ten typ, kterého by si chtěly vzít. Spousta žen potřebuje hezouny, lichotníky, muže utrácející za valentýnské dárky zabalené v celofánu. On k těmto mužům nepatří, to Penny poznala okamžitě. Zato je v něm cosi přímočarého, což Penny dokáže ocenit. Jakási vrozená poctivost. Také si všimla, že neměl snubní prsten. Možná kvůli těm dárkům.

Zavírá oči. Nemá smysl přemýšlet, kolik je Cafferymu let nebo jestli je svobodný, protože tenhle člověk bude bydlet v nějakém okázalém městském loftu. Každý večer bude jíst v nejlepších restauracích a scházet se tam se zástupy přátel. Jistě má řadu nádherných a úspěšných přítelkyň. Je to úplně jiný živočišný druh než Penny. Stejně jako všichni muži. Anebo je spíš jiný živočišný druh ona.

Penny nedokáže číst v lidech – nedokáže rozklíčovat jejich nálady ani vrstvy lží, jež na sebe nabalují. Třeba takový Isaac. Ve své době si doopravdy myslela, že ji má rád – dokonce věřila, že v ní vidí starostlivější matku než v Louise, stejně jako si namlouvala, že v ní Graham vidí lepší manželku než ve své skutečné choti. V obou případech se pletla, což se jí stávalo často. To ponaučení si odnášela znovu a znovu: v obrovské lidské skládance neexistuje žádný kousek, jehož tvar by odpovídal jejímu charakteru; žádný výřez, do něhož by zapadla její osobnost. Vzdala se veškeré naděje.

Myslí na ten den – na ten hrozný den před mnoha lety. Byl chladný, vlhký a podivně nehybný; mraky visely nad krajem jako zlověstné varování. Vzpomíná si, že se Isaac přihnal od schodiště, vyřítil se ven a cestou strhl na chodbě věšák na kabáty. Na sobě měl jen školní polobotky a ponožky a jinak vůbec nic. Trup a paže měl umazané od krve a výkalů. Cizí člověk by tento výjev možná pochopil špatně – možná by si myslel, že někdo zaútočil na Isaaka a že je to on, kdo potřebuje pomoc –, jenže Penny se ihned dovtípila, jak se věci mají.

Naskočila do auta a aktivovala centrální zamykání. Isaac uháněl za ní. Penny, Penny! volal na ni nepřirozeně hlubokým hlasem. Právě když nastartovala auto, skočil na kapotu a odhalil své zkrvavené nohy a genitálie. Penny začala zběsile troubit, zařadila zpátečku a vystřelila dozadu tak prudce, že Isaac udělal salto vzad a svalil se na zem. Penny dupnula na brzdy, rozsvítila reflektory a rozechvěle ho sledovala. Isaac už opět vstával, ale pohyboval se nejistě, možná něco pil. Zprudka se otočil a začal šmátrat rukou po zemi, až našel, co mu při nárazu upadlo: jednu ze svých panenek. Byl tak rozpálený vražedným běsněním, že se z něj na studeném vzduchu kouřilo.

Napřímil se, otočil se zpátky a zadíval se na Penny.

„Ne,“ sykla na něj přes sklo. „Mě nedostaneš.“

Sešlápla plyn až k podlaze. Auto sebou trhlo, se smykem vyrazilo vpřed a donutilo Isaaka uprchnout do stodoly. Isaac za sebou zabouchl dveře a Penny, která se vezla na vlně adrenalinu, se odvážila vyskočit z auta, doběhnout ke dveřím a zajistit je závorou. Teprve když zavřela Isaaka ve stodole, odjela k nejbližší telefonní budce a vytočila Harryho číslo, začala se třást.

Nyní se v potemnělé ložnici choulí na posteli do klubíčka a přikrývku má přetaženou přes hlavu. Nikdy neviděla těla, nikdy už nespatřila ložnici Handelových. Celý průběh masakru si dodatečně poskládala v hlavě – částečně ze skvrn a šmouh na Isaakově nahém těle, částečně z pozdějších novinových článků, ale hlavně z otázek, na které jí bratr nechtěl odpovědět. Po tom, co viděl v domě Handelových, už nikdy nebyl jako dřív.

Penny něco napadá. Sedá si a rozsvěcí lampičku na čtení. Nasazuje si brýle a zvedá přehoz ležící na přikrývce. Ten chybějící kus látky. Když předevčírem zjistila, že se z přehozu odpáral, vzpomněla si na Isaaka a na jeho zvyk krást lidem šaty pro své panenky. Předevčírem ještě nevěděla, že Isaaka pustili z nemocnice, a tak se tím dál nezabývala. Nyní si však přehoz rozechvěle prohlíží. Je sešitý z kousků látky a většina stehů je uvolněných. Chybějící kousek se mohl snadno odpárat běžným používáním – nic nenasvědčuje tomu, že by ho někdo odřízl.

Ta myšlenka ji však stále nechce opustit; mlhavá, ale děsuplná představa, že se Isaac vrátil. Penny vstává a schází dolů. Velké staré sloupové hodiny ukazují osmou. Penny znovu kontroluje všechna okna a dveře. Chystá se otočit ke schodišti, když náhle zavadí pohledem o mišpule v přípravně. Z přípravny se vchází do spíže, kde Penny přechovává boxy s kyselinou citronovou a želatinou. Na konci spíže se nacházejí dveře, které vedou do sklepa. Dveře mají zámek, ale ona se zapomněla ujistit, jestli jsou zamčené.

Palice jedna dubová, plísní se Penny v duchu, stává se z tebe uzlíček nervů. Neurotička. Doktor by ti řekl, že trpíš prokletím žen tvého věku: hysterií v důsledku hormonální nerovnováhy. Kdy máte příští měsíčky, slečno Pilsonová? Penny přesto nedokáže odtrhnout pohled od spíže.

Pod podlahovými prkny se ukrývá kostra celého mlýna. Mlýnské kolo dávno shnilo, ale obrovské kamenné žlaby určené k praní ovčí vlny zůstaly na původním místě, stejně jako staré údržbové šachty, do nichž se kdysi posílaly děti, když se do mlýnského kola zamotala větev. Spodní část mlýna je protkaná labyrintem tunelů, propustí a stavidel. Většina jich je neprodyšně uzavřená, aby dole nevznikal průvan a neprostupoval podlahovými prkny do domu, ale kdyby někdo opravdu chtěl proniknout dovnitř – kdyby opravdu chtěl…

Penny se vrací do kuchyně a bere nejtěžší pánev. Vedle zadních dveří visí baterka – Penny si omotává řemínek kolem ruky a zapíná ji. Tiše vstupuje do přípravny a poté do spíže. Zmáčkne vypínač a holá žárovka pod stropem zalije místnost nažloutlým světlem. Penny si představuje, jaký je na ni asi pohled od protějších dveří – je viditelná a osvětlená jako na divadelním pódiu. Dokonalý terč.

Přesto kráčí vpřed a pokládá ruku na kliku. Těmito dveřmi prošla v životě několikrát: vedou na rozviklané dřevěné schodiště, které i při sebemenší zátěži naříkavě vrže. Dole není elektřina – není tam vůbec nic. Jen mech, kameny a ztvrdlá montážní pěna ve štěrbinách.

Otevři je. Otevři je. Nic tam není. Vůbec nic.

Ruka se jí chvěje.

Otevři je. Otevři je. Dokaž si, že tam nikdo není. Otevři je.

Penny vypouští z plic všechen vzduch. Zašroubovává dva obrovské šrouby nahoře a dole a otáčí starým klíčem v zámku. Poté rychle vytahuje z regálů krabice a staví je proti dveřím. Cokoliv těžkého – cokoliv vyrobeného ze skla, jehož řinčení ji upozorní, že někdo pronikl starými dveřmi dovnitř. Nakonec postaví před barikádu židli a opírá se o zeď, celá roztřesená a zpocená.

Graham a Louise Handelovi

Caffery začíná psát Bleše textovou zprávu. Vyťukává dvacet slov, rozmýšlí si to, strká telefon zpátky do kapsy a netrpělivě přechází po zahradě sem a tam. Připadá si jako nálož, která každou chvíli vybuchne. Nebo spíš jako masochista, jenž se opakovaně bije do tváře. Pořád doufá, že si to Blecha rozmyslí? Takový nesmysl. Důvod, který jí brání přistoupit na jeho návrh, už zjevně nikdy nepomine. Nejlepší reakcí tedy bude rozlousknout případ Isaaka Handela, zhluboka se nadechnout a začít hledat jiné scénáře, jak uzavřít případ Misty Kitsonové.

Nakonec znovu zakopává Mistyiny šaty na zahradě a zahazuje je hlínou – ví, že je to zbytečné, ale nenapadá ho jiný způsob, jak s nimi naložit. Nemá chuť vytahovat z auta brašnu s Isaakovými panenkami, dokonce je to poslední věc, po které teď touží, ale přesto to udělá. Jediná místnost, kterou lze izolovat od zbytku domu tak, aby zápach neprostoupil celým interiérem, je kumbál, a tak Caffery odnáší brašnu tam. Dává si sprchu a obléká si staré tričko a teplákové kalhoty. Hodinu vyhledává a tiskne veškeré informace o panenkách voodoo, které na internetu dokáže najít, načež si nalévá velkou sklenici skotské a odchází se stohem papírů do kumbálu. Opět si nasazuje nitrilové rukavice a začíná se probírat Isaakovými panenkami.

Je to ošklivá všehochuť barev, struktur a tvarů. Handel při jejich výrobě nápaditě využíval všechny možné materiály – od záplat a surové ovčí vlny až po glazovanou keramiku a malé kousky větviček nebo klacíků. Upotřebil cokoliv, co mu přišlo pod ruku. Panenky jsou neumělé a znepokojivé – mít je doma je jako mít na návštěvě skutečné živé hosty.

Vytištěné internetové stránky mu sdělují, že koncept panenek voodoo je populárním mýtem. Neexistuje prakticky nic, co by panenky spojovalo s původní haitskou odnoží voodoo. Jediným místem, kde se staly výraznější součástí místní kultury, je americké město New Orleans, ale i tam prošly panenky stejně jako celé voodoo amerikanizací, jejímž hlavním cílem byla podpora cestovního ruchu. V populární literatuře o voodoo – tedy v knihách, jaké by mohl číst čtrnáctiletý chlapec – však panenky nejen existují, ale dokonce jsou nástrojem k šíření strachu. Dodržují určitý pevně daný soubor pravidel a lze je využívat ke kontrole lidí, které představují.

Caffery odkládá dvě panenky stranou. Obě jsou vyrobené z kůže a trupy mají hrubě sešité něčím, co Cafferymu neodbornému oku připadá jako hudební struna. Když se Isaac vyřítil po vraždách z domu, svíral v rukou dvojici panenek. Penny je zachytila jen letmo a netuší, co se s nimi později stalo, ale tvrdí, že je u Isaaka viděla už dříve a že měly představovat Grahama a Louise Handelovy.

Isaakovy záznamy z kliniky pro mladistvé byly po třech letech v souladu se zákonem zničeny, takže se nedá dohledat, jaké věci mu policie zabavila. Zřejmě však lze logicky předpokládat, že Isaac tehdy držel v rukou stejné panenky, na které se teď Caffery dívá. Jejich oblečení se totiž pozoruhodně shoduje s policejním popisem svršků Grahama a Louise Handelových v době, kdy byli zavražděni – panenka představující ženu má na sobě tepláky a tričko, panenka představující muže hnědé manšestráky. Nelze vyloučit, že obě připadaly policistům a poté zaměstnancům kliniky natolik neškodné, že Isaakovi zůstaly dodnes, aniž jim někdo věnoval větší pozornost. Pacient s nařízenou ústavní léčbou, který vykazuje silný citový vztah k neživým předmětům? Pokud tyto předměty neobsahovaly kov a neměly ostré hrany, možná se ošetřovatelé dali přesvědčit a Isaakovi je ponechali.

Jenže proč měl o ně Isaac takový zájem? nechápe Caffery. Graham a Louise už byli mrtví. Proč mu tolik záleželo na panenkách, které je zosobňovaly?

Odchází do kuchyně pro lampičku a zvětšovací sklo. Pod lupou jsou panenky ještě ošklivější a znepokojivější. Místo zubů mají vyleštěné úlomky lastur a od ostatních panenek se liší tím, že mají obě zašité oči. Pokud panenky symbolizovaly to, co Isaac zamýšlel učinit s jejich předobrazy, zašil jim oči proto, že si od počátku přál smrt obou rodičů? A způsoboval jim újmu i poté, co oba rodiče zavraždil? Obě panenky jsou poseté miniaturními vpichy a s jejich hlavičkami někdo opakovaně kroutil, takže jim na kůži v oblasti krku zůstala černá rýha. Možná Isaakovi nestačilo rodiče pouze zabít, napadá Cafferyho, možná si panenky ponechal proto, aby mohl matku a otce mučit doslova až za hrob.

Caffery usedá na židli a zírá na vlastní odraz v tmavé okenní tabulce. Nad stromy je vidět několik hvězd, ale jinak je celá krajina černá a prázdná. Caffery si představuje, jak se někde v jejím lůně pohybuje Isaac. Snaží se představit, co se mu honí hlavou. Co se chystá učinit s odlamovacím nožem, kombinačkami a drátem.

oddělení Pampeliška

Maud neodešla. Všechny je obalamutila. Rozmyslela si to a teď se vrací. Není daleko odtud, vůbec není daleko. A už provedla věci, o nichž se Monstrmatka vůbec neodvažuje přemýšlet. Věci, které nikdy neměla provést.

Monstrmatka sedí uprostřed pokoje a jemně se pohupuje sem a tam. V denní místnosti dnes nebyla – nemá ráda odlišné barvy, které nosí její monstrděti, ani duhové světlohry běhající na televizní obrazovce. Způsobují jí překotné výkyvy nálady, stokrát za vteřinu. A tak Monstrmatka sedí ve svém pokoji na podlaze, stále má na sobě šeříkový župan a stále je šťastná, protože dnes je šeříkový den a ona se hodlá postarat o to, aby byl dál šeříkový. Navzdory všemu.

Joe je nejpovedenější z jejích dětí. A začíná být i chytřejší. Chytřejší a chytřejší. Nemá třetí oko, ale možná už mu roste. Začíná se totiž blížit k pravdě. K veliké pravdě, kterou Monstrmatka už tolik let mlčky sleduje.

Joe našel Isaakovy panenky. Vyřízené panenky. Bohužel ještě nenašel ty, které Isaac zatím nevyřídil. Duchy věcí příštích. Monstrmatka je viděla – neřekne to živé duši, ale pozorovala Handela, jak kmitá zručnými prsty, jak mu srdce puká touhou po pomstě, jak z něj sálá vztek. Sledovala ho, jak vyrábí další dvě panenky s ženskými postavami: jedna má světlé vlasy, zatímco druhá krátký špičatý sestřih v zářivé barvě vlčího máku. Tato druhá panenka má navíc nápadné náušnice, nápadné náramky a květované šaty.

Třetí panenka představuje tmavovlasého chlapce. Je orientovaná čelem ke druhé panence, pevně ji drží za paže a objímá ji takovým tím zvláštním způsobem, jakým kluci někdy objímají holky, když se nikdo nedívá.

Monstrmatka vydává tiché zaúpění. Kolébá se a kolébá a její stín vrhaný měsíčním světlem se na podlaze pohupuje s ní. Uříznutá ruka ji bolí, což se jí při změnách nálady stává často. Jestli se to ještě zhorší, jestli se Maud ještě více přiblíží, svlékne si Monstrmatka kůži a znovu se ukryje.

Zítřek bude tmavě, velmi tmavě modrý. Tmavě modrý jako půlnoc.

návrat v čase

V šest hodin ráno se Blecha probouzí oblečená na gauči. Hlava se jí málem rozskočí a v ústech má sucho. Závěsy jsou roztažené a venku je stále chladno, tma a ticho – zima je za dveřmi. Blecha se otáčí na bok, podkládá si hlavu polštářem a dívá se na televizi s vypnutým zvukem. Možná se posunula zpátky v čase, protože na obrazovce je opět Jacqui Kitsonová. Gauč, šaty a moderátor se změnili, ale výraz zůstává. Blecha nezapíná zvuk. Nemusí. Předem ví, co bude Jacqui říkat.

Dívá se na hodinky. Spánek už se nedostaví – nezbývá než začít nový den.

Zvedá se z gauče, obléká si teplákovku a ve tmě absolvuje svůj pravidelný ranní běh. Částečně si svítí na cestu čelovkou a částečně běží po paměti. Na zemi leží jinovatka a stromy prostrkují tenké prsty skrz chuchvalce mlhy. Blecha nikoho nevidí – žádné projíždějící auto, žádné světlo v několika málo domech, které na svém desetikilometrovém okruhu míjí. Ve svahu necelý kilometr napravo od ní se rozprostírá celé město Bath, ale i ono je ztichlé. Jediným důkazem, že tam vůbec leží, je oranžový opar prostupující mlhou.

Po návratu domů se Blecha sprchuje, myje si vlasy a pod uniformu si obléká termoprádlo, aby byla připravená na další den pátrání. Když si natahuje spodky, cítí v žaludku jakýsi tlak – jako by se jí břišní svaly chtěly rozestoupit a dostat obsah ven. Blecha chvíli stojí v koupelně, tiskne si ruce na břicho a přemýšlí, co ten pocit může znamenat.

Přesouvá pohled na chodbu a dívá se na krabice lemující zdi. Jsou tak úhledné, tak dokonale zabalené, přelepené a uspořádané. Trvalo celou věčnost, aby vypadaly takhle. Sakra, sakra a ještě jednou sakra.

Obléká si bundu, obouvá si boty a jde si do koupelny vyčistit zuby. Rytmicky pohybuje kartáčkem, druhou ruku drží na zrcadle a dívá se do porcelánového umyvadla. Není nutné, aby v zrcadle viděla vlastní odraz. Vůbec to není nutné.

sad Raymonda Atheyho

Zatracený Stewart a ty jeho móresy. Pořád ho něco táhne do lesa, a sotva mu Joe ráno sundá vodítko, vyráží jako střela přes pole, a než má Joe šanci zasáhnout, prodírá se křovím a protahuje se podél průlezu ven.

Joe stojí u domu a tiše kleje. Je unavený. V noci se moc nevyspal. Když se Melanie konečně uklidnila a usnula mu na rameni schoulená jako dítě, ještě dlouho ležel a pozoroval stíny na stropě. Točila se mu hlava, a když konečně usnul, byl jeho spánek často přerušovaný. Neustále vnímal, že má vedle sebe Melanii – jako by její sny a její nalomená víra v něj pronikla přes bariéru do jeho vlastních nočních můr.

Nakonec to vzdal. Bylo půl sedmé a pořád se nerozednělo, a tak uvařil čerstvou kávu, postavil kouřící hrnky na noční stolky vedle Patience i Melanie a šel vyvenčit Stewarta. Ten však zprvu jen kňučel a zahrnoval Joea žalostnými pohledy. A pak náhle vystřelil a byl pryč.

Kuchyňským oknem neproniká na zahradu dost světla, a tak Joe odchází do garáže pro baterku – pro obrovskou svítilnu, která dokáže vyděsit lesní zvířata – a vyráží za psem. Nachází ho asi dvacet metrů od okraje lesa; má vyplazený jazyk, a když vidí, že se Joe vydal za ním, dychtivě vrtí ocasem.

„Stewarte,“ syčí na něj Joe, „ty seš fakt otravnej. Nedělej mi to ještě těžší – už takhle mám starostí nad hlavu.“

Stewart mu však adresuje pohled prodchnutý takovou nadějí a vírou, že Joe jen vzdychá a okamžitě podléhá. Mohl by se řídit poučkou, že co neví, to mu nemůže ublížit, ale zároveň se chce jednou provždy vypořádat se Stewartovým citovým vydíráním.

„Tak pojď,“ říká mu. „Máme přesně třicet minut: patnáct na cestu tam a patnáct na cestu zpátky. Ukážeš mi, kvůli čemu děláš takový virvál.“

Procházejí lesem, vynořují se na protější straně, jdou přes pole a vycházejí na návrší. Ačkoliv Joe přesně neví, kudy stezka vede, je mu jasné, kam by je nakonec mohla dovést. Na místo, o kterém nechce ani přemýšlet. Stewart je vzrušením bez sebe. Pahýl ocasu drží vysoko ve vzduchu a zřejmě si představuje, že se náhle proměnil v elegantního a ušlechtilého loveckého psa. Joe se drží v těsném závěsu a celou cestu brblá. Pole jsou potemnělá a půda ojíněná. Joe má studený nos a lituje, že se nemůže zastavit a nasadit si rukavice – ruce má jako kusy ledu.

„Modli se, ať to není nějaká blbost!“ huláká na Stewarta, který na něj čeká na horním konci stezky, dívá se na něj a bláznivě vrtí ocasem. „Ještě pět minut a vracíme se.“

Stewart ho vede přes návrší až na druhou stranu a pak běží podél jehličnatého lesa, z něhož se nabízejí krásné výhledy na vesnici na protější straně údolí, kde se pomalu rozsvěcují světla, jak první várka obyvatel vstává a chystá se do práce. Jabloňový sad Raymonda Atheyho – místo, kam chodí Joe tajně česat jablka Kingston Black – se rozprostírá po levé straně na pozemku kuželovitého tvaru, jehož špička se zakusuje do lesa. Ještě předtím se však musí projít úsekem, jemuž místní lidé říkají Wilds, ale nikdo neví, komu vlastně patří. Možná se jedná o státní majetek, možná o zapomenutý pozemek člověka, jenž si právě teď válí šunky v kyslíkovém stanu na nějakém odlehlém řeckém ostrově. Joe zná Wilds celý život, ale nevzpomíná si, že by sem někdy vkročil. A hned za Wilds stojí Upton Farm.

Stewart se zastavuje tak náhle, že do něj Joe téměř narazí.

„No tak, blázne jeden. Co zas máš?“

Pes se ani nehne. Je nehybný jako skála – uši má vystrčené dopředu a upřeně se soustředí na stezku před sebou. Úsvit zbarvil oblohu bílou barvou, která osvětluje krajinu dost vydatně na to, aby Joe i bez baterky rozpoznal jednotlivé stromy. Stezka se táhne do lesa, zhruba patnáct metrů před ním šediví a mizí v přítmí.

Joe je odkojený přírodou a nic ho nemůže vystrašit. Není důvod, aby se mu na zátylku zježily chloupky tak jako právě teď. Zadržuje dech, zbystří všechny smysly a upírá je do lesa. Není si tím úplně jistý, ale má pocit, že tam vidí objekt, který je o odstín tmavší než okolí, nejspíš pohybující se postavu. Isaaka Handela. Joe se té myšlenky nemůže zbavit – proměnila se pro něj v jistotu. Naskakuje mu husí kůže.

Stewart náhle zakňučí a napůl se otáčí, aby po stezce vyrazil zpátky, jako by ho objekt v lese k smrti vyděsil. Odbíhá pár metrů za Joea, váhá a zjevně se nemůže rozhodnout. Nakonec tázavě obrací hlavu a hledí do lesa za Joem.

„Haló?“ Joe svítí baterkou před sebe. „Haló?“

Jeho hlas zní tence a dutě. Stromy ho okamžitě polykají. Joe dělá tři kroky vpřed.

„Haló?“ opakuje. „Nechci tě strašit, ale mám tady psa.“

Ticho. Neozývá se ani prasknutí větvičky. Joe sbírá odvahu a dělá ještě pár váhavých kroků. Před sebou nic nevidí.

„Isaaku? Jsi to ty?“

Stewart jde vedle něj, opatrně našlapuje a pevně mu tiskne robustní tělo na holeň. Společně postupují hlouběji do lesa.

Asi pět metrů před nimi působí stezka dojmem, že mizí v šeru, ale místo toho se rozšiřuje v nečekaně prostornou mýtinu. Joe se Stewartem stojí na jejím okraji a rozhlížejí se. Na mýtinu proniká řídké denní světlo a ozařuje malé obláčky mlhy stoupající z lesního porostu. Ze stromů bezcílně padá několik listů. Uprostřed mýtiny se tyčí objekt, který by většina lidí vůbec nedokázala popsat. Dokonce i Joe je chvíli zaražený z toho, co vidí.

Je to strom, avšak jeho kmen měří v průměru tři metry. Větve jsou tak silné, že se sedm nebo osm metrů od středu prohýbají pod vlastní váhou a sklánějí se k zemi, jako by se starý strom uprostřed opíral lokty o chladnou zem. Půda je pod povislými větvemi suchá a vzduch nehybný a tichý jako v katedrále. V místech, kde se větve dotýkají země, paprskovitě vybíhají do prostoru nově zapuštěné kořeny, z nichž vyrůstá jakýsi vnější prstenec – magický kruh tvořený sedmi stromy. Všechny jsou totožné, všechny naklonované ze staršího stromu v centru.

Taxus baccata: jeho jehličí, kůra, semena i míza jsou prudce jedovaté. Tis červený. Strom starý jako věčnost sama. Majestátní, klidný a smrtelný jako had.

Joe vydechuje z plic všechen vzduch. Je to jen strom. Není se čeho bát. Absolutně nic tu není. Spolu se Stewartem ještě chvíli postávají u stromu a pravidelně oddechují. Nic. Není tu vůbec nic.

Přesto se Joe k tomu zatracenému stromu nepřiblíží ani o píď – a rozhodně kolem něj neprojde.

„Tak pojď, kamaráde.“ Nasazuje Stewartovi vodítko a obrací psa zpátky k domu. „Nevím, co tu podle tebe bylo, ale teď už to tu každopádně není. Jde se na snídani.“

uvnitř panenek

V Mendipské vrchovině se Caffery probouzí s bolestí v kostech a kloubech. Chvíli leží s rukama na tváři a prožívá bolest jako vědomí smrti. Je tupá a nepolevující. Trvá dlouho, než odezní a než v sobě Caffery najde energii vstát.

Sedá si v kuchyni, pije kávu a čeká, až zabere. A když se pak jeho mysl konečně dává do pohybu, uvědomuje si, proč se dnes takhle cítí: přes noc ho něco napadlo. Něco, co by v reálném světě venku bylo naprosto nevýslovné, ale při pohledu z perspektivy Handelova pokřiveného vnímání světa to dává dokonalý, byť ohavný smysl. Caffery si obléká starý svetr, který ležel přehozený přes zábradlí, a nasazuje si brýle. Najde svůj švýcarský nůž a vzpružený kofeinem otevírá dveře do kumbálu.

Přes noc tu bylo otevřené okno – pouze ventilačka, aby mohl dovnitř proudit vzduch –, takže v kumbálu panuje mrazivá zima. Do okna se opírá časné ranní slunce. Panenky leží nehybně na dlažbě a upírají pohledy ke stropu. Proč si je Caffery náhle jistý, že tu obě takto leží teprve pár vteřin? Že celou noc běhaly po domě, zatímco on spal? Možná dokonce prolezly oknem ven. Našly nejbližší hřbitov a zvedaly tam náhrobní kameny.

Caffery si nasazuje rukavice a bere do ruky panenku představující muže. Grahama Handela. Vytahuje ze střenky nože pinzetu a opatrně párá steh. Pod vnější vrstvou se nachází vnitřní výstelka ze špinavého mušelínu. Látka je popsaná, avšak Caffery nedokáže věty přečíst – inkoust je tak rozmazaný, že se ani nedá poznat, o jaký jazyk jde. Caffery zcela rozpárá vnější vrstvu, odchlípne jeden konec jako miniaturní kus stažené kůže a začíná rozevírat mušelín. Uvnitř se skrývá další vrstva.

Když jsou obě panenky zcela rozpitvané, leží v kumbálu na podlaze osm drobných slupek z různých barev a materiálů. Jeden čtyřvrstvý soubor vykazuje všechny znaky ženy včetně ňader a širokých boků. Druhá rozpáraná panenka má na vnější vrstvě penis. Mezi oběma pak leží roztroušené ostatní věci, které Caffery našel v jejich nitru. Zuby obou panenek nejsou vyrobené z naleštěných kousků lastur, jak si doposud myslel, ale jsou lidské. Je jich celkem osm – zažloutlé staré řezáky a stoličky. Vedle leží dvě kupičky zamotaných vlasů – jedna kupička je světlá, druhá tmavá – a ještě dál pak cosi, co jeho necvičenému oku připadá jako scvrklé, mumifikované zbytky lidských uší.

Suki a sníh

Věčně se opakující sen dnes v noci probíhá jinak. Začíná jako vždy v místnosti s hladkými stěnami. Ze stropu visí kus hedvábí a mizí v jakémsi otvoru, ale tentokrát je to drát. A tentokrát Penny ví, že celá místnost je ze dřeva. Slyší švitoření ptáků, cítí vůni čerstvého vzduchu. Nakukuje do otvoru a vidí sníh. Vstává, obrací se k němu a náhle spatří Suki, která je opět štěnětem: pobíhá ve sněhu, skáče do vzduchu, dopadá na všechny čtyři a uši jí bimbají sem a tam. Chňapá po vločkách, otáčí se a honí jednu nezbednou vločku, která jí stále uniká.

Ach, Suki, Suki.

Suki zvedá hlavu a vyráží k ní. Srst má mokrou od sněhu a olepenou listím, ale Penny je tak nadšená, že ji opět vidí, že ji bere do náručí, sedá si s ní, objímá ji a noří obličej do jejího kožíšku. Suki smrdí jako propocené tričko, je skrz naskrz promočená a strašně, strašně studená.

Tak pojď, říká jí Penny, pojď, osušíme tě.

Díky, odpovídá Suki hlubokým hlasem. Díky – vždycky jsi byla moc laskavá.

Překvapená Penny ji pokládá na podlahu. Štěně k ní zvedá hlavu. Jeho morda teď vypadá trochu jinak – je větší a drsnější. Sukiny oči jsou přimhouřené jako u člověka.

Suki?

Suki místo odpovědi zvedá packu. Má lidskou ruku – velkou a chlupatou, jakou mívají muži. Bere Penny za ruku a tiskne ji.

Zamkla jsi mě, říká. Zamkla jsi mě tu a já chci ven.

Penny se s trhnutím probouzí. Zprudka oddechuje. Ten zápach je skutečný a někdo ji opravdu drží za ruku. V ložnici je tma, větší než obvykle. Penny přesto rozeznává obličej na polštáři vedle ní.

Nepatří však Suki, nýbrž Isaaku Handelovi. Mladík leží několik centimetrů od ní a usmívá se.

špinavě růžový satén

Caffery párá ostatní panenky a zjišťuje, že i ony obsahují groteskní kombinaci drobných částí lidských těl a tělesných výměšků. S výjimkou panenek zosobňujících Handelovy rodiče se však dal obsah všech ostatních odebrat jejich předobrazům bez použití násilí: ustřižené vlasy, ostříhané nehty, útržky šatů, kapesníky zmuchlané do kuličky a slepené nepojmenovatelným sekretem.

Isaac strávil po vraždách tolik času v ložnici tím, že odebíral rodičům kousky těl a zašíval je do panenek. Chybějící části nesnědl, ani je nevyhodil z okna, jak se kriminalisté domnívali. Před zraky všech si je odnesl z Upton Farm s sebou.

Pokud jde o zbývající panenky, nemá se Caffery příliš čeho chytit. Není si jistý, koho mají představovat, ale odhaduje, že jde o zaměstnance a ostatní pacienty z kliniky Beechway. Jedna mužská panenka má do očního důlku ohyzdně připevněný červený bonbon. Caffery si vybavuje rozhovor s Joem LeGrandem, který byl přesvědčený, že Handel přemluvil jednoho z pacientů, aby si vydloubl vlastní oko lžící. Moses se jmenoval.

Penny se mu svěřila, že podle jejího názoru vyrobil Isaac panenku i pro ni. Caffery zatím nenašel panenku, která by ji mohla představovat – možná s ní tedy Isaac nemá dlouhodobé plány. Stejně tak neobjevil nic, co by jakkoliv souviselo s Joem nebo s Melanií Arrowovou – což je docela překvapivé, poněvadž Melanie jako ředitelka kliniky ztělesňovala v Isaakových očích moc a autoritu. Je to atraktivní žena ve vysoké funkci – i tak vyšinutý člověk jako Handel si toho musel všimnout.

Caffery si není jistý, zda by ho absence těchto dvou potenciálně důležitých panenek měla znepokojovat, nebo zda je to jen vedlejší okolnost. Podvědomá projekce jeho vlastních myšlenek do něčeho jiného. Každopádně si tento poznatek zapisuje na okraj poznámkového bloku, odsouvá ho stranou a pokračuje ve zkoumání ostatních panenek.

Dvě z nich vyčlenil k podrobnější analýze. Kromě rodičů jsou to jediné dvě panenky, které mají zašité oči. Možná představují další lidi, které si vzal Isaac na mušku. Obě tyto panenky mají ženské tvary. A ačkoliv vypadají jako mrtvé, nejsou pokroucené, zmučené ani propíchané jako Graham a Louise. Místo toho spočívají na špinavě růžovém saténu a ruce mají složené na prsou. Jedna z nich představuje obézní ženu v křiklavě červeném tričku a červených ponožkách. Druhá je oblečená prostěji, v neuměle vyrobeném pyžamu z modré lůžkoviny. Vlasy má vyrobené z kousků hedvábí v barvě taveného sýra. Její tělo tvoří obyčejná drátěná kostra obalená plstí. Kost a kůže.

Caffery má v telefonu předsmrtnou fotografii Pauline Scottové. Dívá se na panenku. Dívá se na fotku. Znovu se dívá na panenku.

A bere do ruky telefon.

červené tričko

Joe sedí ve své kanceláři, hledá na internetu články o propouštěcích komisích a plánech posthospitalizační péče a klade si otázku, jak mohl Isaac Handel k čertu zmizet, když přece existuje tolik „pojistných mechanismů“. Na stole mu zvoní telefon. Je to detektiv-inspektor Caffery. Joe vstává a zavírá dveře kanceláře.

„Ano, dobrý den,“ říká. „Už jsem se vám chystal volat. Jak to vypadá?“

„Trochu dobře a trochu špatně. Povězte mi: probíral jste se těmi věcmi, které jste mi přinesl?“

„Ani ne.“

„Vy jste nebyl zvědavý?“

„Zvědavost se nevyplácí. V téhle práci přežívám hlavně proto, že nejsem zvědavý.“

Na druhém konci linky se ozývá krátké ironické zachechtání. „To je zvláštní,“ říká Caffery, „protože já ve své práci přežívám proto, že zvědavý jsem.“

Joe si odkašlává. Přechází k oknu a dívá se na nádvoří. Venku je dnes větrno. Ze svého místa vidí Joe okna na oddělení Myrta. Z Melaniiny kanceláře situované nad nimi vychází slabé světlo rozdělené lamelami zatažených žaluzií. Joe se opět odvrací od okna.

„Něco nového?“

„Ano, mám dobrou zprávu. Přesvědčil jste mě. Otevírám vyšetřování.“

Joe se kouše do rtu. Myslí na světlo v okně Melaniiny kanceláře. „Znamená to, že musíte přijet na kliniku?“

„Ano, přesně tak. Teď už víte, že to bereme vážně, takže byste nám možná mohl připravit půdu.“

Joe křiví tvář. Jaký slib sis to včera dal? říká si v duchu. A dodržels ho? Ne.

„Dáte mi den nebo tak nějak? Je to naléhavé?“

Nastává krátká odmlka – výraz Cafferyho nelibosti. „Den nebo tak nějak?“

„Ano, získám tím čas otevřít všechny – ehm – kanály.“

„Raději bych přijel dřív. Raději bych se k vám dostavil dnes odpoledne nebo nejpozději zítra ráno. Musíme se do toho opřít. Pořád totiž nevíme, kde se Handel zdržuje.“

„Dobrá. Dobrá, vynasnažím se.“

„Buďte tak hodný.“ Joe slyší, jak Caffery na druhém konci linky šustí papíry. „A ještě něco, když už vás mám na drátě. Chtěl bych si vyjasnit pár otázek. Červené tričko a červené ponožky – říká vám to něco?“

Joe se zhluboka nadechuje. Srdce mu v hrudi zběsile tluče. „Červené tričko a červené ponožky? Jestli mi to něco říká?“

„Jde o ty panenky. Vypadají nahodile vyrobené, ale nejsou. Nevšiml jste si toho?“

„Ne. Totiž, já je nezkoumal.“

„Každá z nich představuje někoho v Isaakově životě. Většinou jde zřejmě o lidi z kliniky, poněvadž jsou to jediné osoby, se kterými měl Isaac v posledních jedenácti letech nějaký kontakt. A jedna z těch panenek má na sobě červené tričko a červené ponožky, takže proto se ptám.“

Joeovi se svírá srdce. Přeje si, aby všechno, co se stalo, byl pouhý výplod jeho fantazie. „Zelda,“ říká do telefonu. „Říkáte červené ponožky a červené tričko? Kvůli těm ponožkám jsme se s ní pořád museli hádat – zaměstnanci je strašně neradi prali, protože vždycky všechno obarvily narůžovo…“ Zajíká se a v krku má náhle knedlík. „Pane Caffery, vypadá některá z těch panenek jako někdo další od nás z kliniky?“

„Myslíte jako vy? Ne.“

„Ehm… a co naše ředitelka? Vzpomínáte si na ni? Taková blondýna.“

„Možná byste si je měl prohlédnout, až přijedu na kliniku. Jedna podle mě představuje Mosese Jacksona.“

„Sakra.“

„A pak je tu velmi štíhlá dívka v pyžamu…“

„S dlouhými vlasy? Světlými?“

„Ano.“

„Pauline,“ mumlá Joe. „Měla na sobě pyžamo, když…“

Znovu utichá uprostřed věty. Za proskleným panelem jeho dveří stojí Melanie. Usmívá se a mává na něj přes sklo. Joe jí adresuje chabý úsměv a zvedá prst. Vteřinku, naznačuje jí. Odvrací se od dveří a rychle pokračuje.

„Udělám, co bude v mých silách, abych vám tady připravil podmínky. Ozvu se vám, hned jak to půjde.“

„Dobře. Opravdu bych to chtěl co nejvíc uspíšit, aby…“

„Už musím končit. Něco se mi tu vyskytlo.“

„Jak myslíte. Ozvěte se mi co nejdřív. Budu čekat.“

„Spolehněte se.“ Joe mačká palcem červené tlačítko. Chvíli mu trvá, než se uklidní. Otáčí se ke dveřím, usmívá se přes sklo na Melanii a kyne jí rukou. „Pojď dál.“

Melanie vchází do kanceláře. „Promiň, nechtěla jsem tě rušit.“

„To nic, to je úplně v pořádku.“ Melanie ho nežádá o vysvětlení, ale Joe jí ho bůhvíproč podává sám: „Volal mi nějaký dealer – nechápu, odkud tihle lidi berou naše čísla. Prý má pro mě naléhavé sdělení ohledně mého pojištění ušlého výdělku. Můžu ti uvařit kávu? Nebude to nejlepší kafe na klinice, ale vydám ze sebe maximum.“

„To je dobrý, už jsem jedno měla.“

Joe nervózně odkašlává. Lhal. Už zase lhal. „Tys mě… Totiž, tys se mnou chtěla něco…“

Než stačí dokončit otázku, opět mu v ruce zvoní telefon. Srdce mu padá do kalhot. A Melanie se na to dívá. Nastává nepříjemný okamžik, během něhož se Joe navzdory divoce tlukoucímu srdci snaží vymyslet smysluplnou odpověď, pokud mu opět volá Caffery.

„Klidně si to vyřiď,“ usmívá se Melanie. „Já počkám.“

„Ano, totiž, já…“ Joe odevzdaně obrací přístroj displejem k sobě. Ke své nesmírné úlevě na něm vidí blikající jméno „Patience“. Nasazuje před Melanií ztrápený výraz a zvedá telefon do vzduchu, aby si jméno volajícího mohla přečíst i ona.

„Tohle budu muset…,“ říká.

Melanie kývá hlavou, posílá mu polibek, obrací se ke dveřím a odchází z kanceláře. Joe se staví ke dveřím, pozoruje Melanii přes sklo a čeká, až zmizí za rohem. Teprve pak přijímá hovor.

„Hele, Joe,“ začíná Patience. „Nechci tě nějak lekat…“

„Tak tohle je přesně ten způsob, jak někomu oznámit špatnou zprávu, Patience,“ skočí jí Joe do řeči a odvrací se od dveří. „Ve tvé řeči je něco neskonale konejšivého. Takže o co jde? Už zase jsi prosázela peníze na daně?“

„Ne. Jde o Stewarta.“

„Ach ne.“ Z Joea rázem vyprchává veškerá žoviálnost. Sedá si za stůl. „Je s ním…“

„Je v pohodě. Leží tu vedle mě, Joe. A spí jako zabitej. Ale pořád se choval nějak divně. Tak jsem s ním zajela k veterinářce, která mu vzala krev, vypumpovala mu žaludek a…“

„Cože?“

„Já vím – stálo to majlant. Ale neměla jsem u sebe telefon, takže jsem ti nemohla zavolat, a ta veterinářka na mě ječela, že si to mám teda rozmyslet a kdesi cosi a že by taky Stewartovi klidně mohly selhat játra a ledviny a…“ Patience několikrát lapá po dechu. „Už jsem si myslela, že o něj přijdem, Joe.“

Joe si to neumí srovnat v hlavě. Před pár hodinami s ním ještě Stewart běhal po polích a vrtěl ocasem jako šílený. „A co se stalo, ksakru? Co je s ním?“

Na druhém konci linky nastává dlouhé ticho. Joe docela zřetelně slyší, jak Patience váží jednotlivá slova a obrací každé v ústech, než ho vysloví. Když konečně promlouvá, ozývá se v její řeči těžkost, kterou do ní teta vkládá ve chvílích, kdy chce, aby Joe četl mezi řádky.

„Veterinářka tvrdí, že se Stewart někde otrávil. Ale já mu nic špatnýho nedala.“

„Otrávil?“ Joeovi jako by náhle lezlo po zádech něco chladného a šupinatého. Před očima teď nemá nic než společnou ranní vycházku. „Jak se otrávil?“

„To ona neví. Pořád opakovala, že to může bejt ze spousty různejch příčin a že z obsahu žaludku nic konkrétního nevyčetla. Ale každopádně Stewart něco špatnýho sežral – možná muchomůrku. Víš, že pokud jde o žrádlo, nezná Stewart meze.“

„Dobře, Patience, nemusíš si nic vyčítat, zachovala ses úplně správně. Možná dneska přijedu domů pozdě, ale s penězi si nelam hlavu, jasné? Nějak to zvládnem.“

„No snad máš pravdu,“ odpovídá Patience suše. „Vážně doufám, že máš pravdu.“

„Mám pravdu.“ Joe se během řeči dívá z okna – na rozsvícená světla v Myrtě a na okno Melaniiny kanceláře. Musí sebrat odvahu a říct Melanii o Cafferym. Nějak to musí navlíknout. „Mám pravdu. Pěkně za mě Stewieho podrbej.“

kachna

Pokud to vypadá jako kachna, plave to jako kachna a kváká to jako kachna, pak by to nejspíš mohla být… kachna.

Jeden z Cafferyho výcvikových seržantů na policejní akademii v Hendonu si tuto frázi velmi oblíbil; poštěkával ji na rekruty během nácviku alternativních scénářů. V Cafferym se zřejmě hluboko usadila, poněvadž mu vytanula na mysli, když seděl ve své kanceláři a civěl na stohy lejster z vyšetřování vražd v Upton Farm.

Přinesl si sem Handelovy panenky. Superintendent mu přiklepl prozatímní rozpočet na kriminalistickou analýzu a technik je právě na cestě za Cafferym, aby panenky katalogizoval a rozdělil do důkazních sáčků.

Caffery hledí střídavě na panenku v modrém lůžkovinovém pyžamu a na panenku v červeném tričku. Obě pokojně odpočívají na saténu – nejsou pokroucené ani pobodané či pořezané. Oči mají pevně zašité. Stejně jako je Isaac zašil panenkám vlastních rodičů.

Zelda a Pauline…

Pokud to vypadá, plave a kváká jako kachna…

Na konci odpoledne už bude mít sestavený kompletní vyšetřovací tým. Jeho kolega právě dojednává podmínky zahájení rozsáhlého pátrání po Handelovi. Členové jeho týmu už obdrželi zprávu o zmizení a pitvě Pauline Scottové. Lidé často žehrají na pomalou a těžkopádnou byrokracii, ale zdá se, že v hrabství Avon a Somerset jsou teď kola úřední mašinerie velmi dobře promazaná. Caffery už čeká prakticky jen na to, až mu zatelefonuje Joe LeGrande a dá mu zelenou k návštěvě kliniky.

Zdá se, že je to velký problém. Caffery se až dosud choval korektně – z jakési nečekané a nevysvětlitelné loajality k Joeovi. Jeho vstřícnost však má jisté hranice. Jakmile bude mít sestavený tým, nezbude mu než Joea obejít a vydat se do Beechway bez ohledu na jejich dohodu.

Je čas na kávu. Caffery kontroluje svůj oprýskaný starý šálek – je prázdný. Bere ho do ruky, vstává a krátce hledí na nástěnnou mapu okolí. Mapa není úplná, poněvadž by v ní měly být na některých místech zapíchané špendlíky a nejsou – například v lomu v Elfských jeskyních nebo na silnici poblíž Farleigh Park Hall. Přesto je to pro Cafferyho dobrá pomůcka. Když potřebuje inspiraci, občas ho u mapy napadne nějaká podnětná myšlenka.

Dívá se na ni ještě chvíli. Poté usoudí, že vlastně neví, co hledá, a zapíná rychlovarnou konvici. Během čekání se dívá z okna na oblohu, kde se nad věžáky převaluje mlha. Co máš za lubem, Handele? říká si v duchu. Co se ti honí v tom tvém šíleném mozku?

Konvice cvakne a Caffery si zalévá kávu. Přidává trochu mléka a chystá se nasypat do šálku cukr, když vtom mu náhle něco dojde. Všeho nechává, se škubnutím zvedá hlavu a dívá se přes kancelář.

Ta mapa. Ta zatracená mapa.

Odkládá lžičku, přechází přes místnost k mapě a se založenýma rukama na ni zírá.

Vždyť to má celou dobu před očima, je to jasné jako facka. Těsně pod Upton Farm se černá mrňavé slovo napsané staroanglickým ozdobným písmem, které je pro britské mapy typické:

Wilds.

jak říct pravdu

Joe konečně sebral odvahu zajít za Melanií a říct jí o Jackovi Cafferym. Klepe na dveře její kanceláře, a když vchází dovnitř, sedí Melanie za stolem a usmívá se na něj.

„Ahoj,“ zdraví Joe opatrně. „Chtělas něco konkrétního, když jsi před chvílí přišla ke mně?“

„Jen jsem tě chtěla obejmout. A pozdravit se s tebou.“ Melanie se plaše usmívá. Podle všeho neví, že jí Joe v kanceláři opět zalhal. „Jsi v pořádku?“

„Jo, jasně. Víceméně jo.“

„Víceméně?“

„Ano, já… Potřebuju s tebou mluvit. Něco se stalo.“

„Něco?“

Joe si sedá, pokládá si klíče a telefon na stůl a dívá se Melanii do očí. Pátrá v hlavě a hledá první větu proslovu, který si připravil. Jakmile však otevře pusu, vypadne z něj něco úplně jiného: „Stewart je nemocný. Byl u veterinářky.“

Melanii klesá brada. „U veterinářky? A je v pořádku?“

„Jo. Bude v pořádku. Patience to vyřídila.“

„Propána, to mě mrzí. Chudák Stewart. Možná něco špatného snědl, když byl… Však víš…“ Vraští obočí. „Když byl tam, kam teď pořád utíká.“

„Možná. Ale už je to dobrý. Vylíže se z toho.“

„Tak to je dobře.“ Melanie se znovu usmívá a on její úsměv připitoměle opětuje. Melanie čeká, že ještě něco dodá, jenže on se k tomu nedokáže přimět. Je srab. Padavka. Podělanej zbabělec. Zoufale hledá způsob, jak změnit téma, jak ospravedlnit svoji přítomnost v Melaniině kanceláři. „No jo.“ Ukazuje na chodbičku mezi kanceláří a kuchyňkou. „Nevadilo by ti, kdybych si u tebe uvařil kafe?“

„Jen si posluž. Já si dám taky.“

Joe odchází z kanceláře a cítí na sobě její oči. Melanie evidentně ví, že jí přišel říct ještě něco dalšího. A on to řekne. Řekne to. Nalévá do konvice vodu, zapíná ji, vytahuje zdobené šálky a mumlá si pod nosem: „Lhal jsem ti, ale ne proto, že jsem jako ostatní, nýbrž proto, že jsem se snažil udělat správnou věc…“

Pokládá na tác mléko a cukr. Konvice se vypíná a on zalévá kávu vodou. Srdce mu divoce bije.

Dává na talířek dvě sušenky, odnáší tác do kanceláře a pokládá ho před Melanii.

„Díky.“

„Rádo se stalo.“

Melanie upíjí trochu kávy a Joe staví svůj šálek na stůl. Místo aby se posadil a vychutnal si horký nápoj, zůstává stát vedle stolu a mlčí. Melanie si toho po chvíli všimne. Rovněž odkládá šálek a zvedá k němu hlavu.

„Joe? Co se děje?“

„Zelda Lorntonová. Pauline. Moses. Policie chce zahájit vyšetřování.“

Její reakce je okamžitá a přesně taková, jaké se bál. Z jejích tváří se vytrácí veškerá barva. „Cože?“ mumlá nevěřícně. „Cože?“

Wilds

Penny Pilsonová nebere telefon. Caffery jí tedy nechává vzkaz: „Až budete mít čas, chci se vás na něco zeptat. Přemýšlím, co jste měla na mysli, když jste řekla, že Handel půjde ‚někam do divočiny‘. Takže mi zavolejte.“ Dívá se na hodinky. Superintendent má jednání na ředitelství a zdrží se tam až do oběda. A Joe LeGrande má Cafferyho číslo na mobil. Není tedy důvod, aby se tu Caffery zdržoval. Bere klíče od auta a těsně před odchodem ještě vytahuje ze skříně nepromokavou bundu North Face a vysoké pevné boty.

Městečko Wotton-under-Edge dostalo název podle toho, že se rozprostírá pod okrajem pahorkatiny Cotswolds. Vzniklo na místě středověkého trhu a zachovává si atmosféru rušného místa, ve kterém se setkávají lidé. V toto mrazivé pozdně říjnové ráno je tu však jen pár lidí, kteří sem přijeli za nákupy a pendlují mezi jasně osvětlenými prodejnami. Caffery projíždí městem a dívá se, jak se mu jeho ulice ve zpětném zrcátku zmenšují. Upton Farm se nachází pouhé tři kilometry odtud. Handelova rodina určitě jezdila nakupovat do Wottonu. Caffery si klade otázku, jestli tu Isaac také v posledních dnech nebyl. Jestli neseděl na téhle autobusové zastávce nebo na tamté lavičce a nepozoroval kolemjdoucí.

Drát a kleště. Nějaká nedokončená práce?

Silnice klikatě stoupá do srázu, až se ocitá na jeho vrcholu a postupně míjí Westridge a North Nibley. S využitím mobilního telefonu i svých znalostí mapy nachází Caffery úzkou polní cestu, která vede přes opuštěný sad. Na jedné straně leží pod sukovitými stromy rezavý kontejner, jako by nějakého obra přestalo bavit česání jablek a odhodil ho stranou. Tráva tu není posekaná – zplihle leží pod zmáčenými hromadami hnijících jablek.

V místě, kde polní cesta končí, zaparkuje Caffery auto, obouvá si pevné boty, obléká si bundu a vytahuje zpod sedadla spolujezdce baterku. Ta je mohutná a těžká a dodává mu pocit bezpečí. Caffery zamyká auto, vyhrnuje si límec a vyráží na pěšinu vedoucí mezi stromy.

Trvá mu patnáct minut, než najde cestu k místu s názvem Wilds. Jeho telefon několikrát ztrácí signál GPS a pak ho opět nachází. Caffery kráčí dál a po chvíli dospívá k místu, kde se pěšina rozšiřuje ve světlou mýtinu, když ikona signálu zabliká a na displeji se objevuje sdělení: Žádná služba. Caffery si strčí telefon do bundy a pokračuje v chůzi.

Sotva se ocitá na mýtině, padne jeho zrak na obrovitý objekt. Hora, skála, kolos s vybělenými kostmi. Caffery okamžitě poznává, že je to strom, jenže tento strom se nepodobá žádnému jinému, jaký kdy viděl: má mamutí rozměry a v řídkém podzimním světle působí mrtvě. Kostra obra, zhroucená do sebe.

Caffery si prohlíží okolní les, ale ten strom ho neodolatelně přitahuje, a tak dělá pár kroků dopředu a pomalu se ke stromu blíží. Pod nohama mu šustí spadané listí a uschlé jehličí. Obchází strom kolem dokola a po chvíli objevuje mezi větvemi sklánějícími se k zemi napůl ukrytý průchod vedoucí vnitřkem koruny k velké vykotlané dutině, kde se kdysi muselo nacházet srdce stromu. Vchází dovnitř, pokládá jednu ruku na nejbližší vyklenutý kořen, sklání se a svítí baterkou do dutiny. Uvnitř vidí plechovky od piva a promočený spací pytel na podkladu z rozložené lepenkové krabice.

„Haló?“ Baterka osvětluje rozsochatý vnitřek stromu, zbrázděný suky a vybouleninami. Jeho povrch připomíná lesklou skalní stěnu. „Je někdo doma?“

Ticho. Caffery přejíždí baterkou ze strany na stranu, jako by tímto pohybem mohl vyhnat z kmene vše, co se uvnitř skrývá. Nakonec baterku zhasíná a vyčkává se zatajeným dechem. Žádný zvuk se neozývá. Nic.

Caffery krčí nos a čenichá. Uvnitř koruny je silně cítit vlhká země a zetlelé listí – a ještě něco dalšího. Jakýsi podtón, který zasahuje obnažené nervy a nutí Cafferyho držet ústa lehce pootevřená, jako když kočka testuje pach na jazyku. Tohle už nedávno cítil, tohle dobře zná. Zatuchlý puch Handelových panenek prosycených potem a močí.

Caffery se sklání a téměř po čtyřech vstupuje do nitra kmene. Uvnitř se člověk nemůže napřímit. Zápach je tu tak silný, že si Caffery musí zakrýt ústa. Najde zlomenou větvičku, zvedá ji a prohrabává předměty na podlaze. Jako by se probíral popelnicí. Plechovky od piva jsou zmačkané do neforemných koulí. Vedle nich se válejí sešlápnuté PET lahve a pár prázdných obalů od sušenek. Caffery nadzvedává větvičkou roh spacího pytle a vidí, že mezi ním a lepenkovým podkladem je coby nepromokavá vrstva vložená nákupní taška z hobbycentra Wickes.

„Nazdar, kamaráde,“ mumlá si pod vousy. „Jsem rád, že jsem tě konečně našel.“

jsme si kvit

Joe se zoufale touží posadit vedle Melanie, jenže musí zůstat stát. „Musel jsem do toho zapojit policii.“ Snaží se působit rozumně. „A přiznejme si, že to oba už dlouho víme. Nejde jen o to, že byl Isaac u tebe na zahradě, ale i o spoustu dalších věcí, které na něj ukazují.“

„Proboha.“ Melanie si zakrývá ústa a protahuje tvář. „Proboha,“ opakuje. „Proboha.“

„On je chytrý, Melanie, mnohem chytřejší, než nás kdy napadlo. Uměl manipulovat s lidmi. Se Zeldou, s Mosesem. Možná i s Pauline. Všichni z něj měli strach – jen si vezmi, kolik svědků tvrdí, že byli bez sebe hrůzou, když se…“

Joeův hlas se vytrácí. Melanie si totiž vjíždí rukama do vlasů, zarývá nehty do kůže a trhá hlavou ze strany na stranu jako člověk vystavený mučení. Joe stupňuje vědomé úsilí nepřiskočit k ní a nezačít ji utěšovat. Stojí nad ní mlčky a klidně – nohy má u sebe a ruce v kapsách. Musí to vydržet. Čeká a sleduje, jak se Melanie zraňuje. Jak vrtí hlavou a donekonečna opakuje slovo „ne“.

Když však Melanie konečně zvedá hlavu, její tvář je dokonale klidná. Od očí jí sice tečou černé šmouhy slz smíchaných s očními stíny, ale jinak má v obličeji naprosto vyrovnaný výraz. Jako by si předsevzala, že z něj zažene chmury, a skutečně se jí to podařilo.

„Joe?“

„Melanie?“

„Joe.“

Napůl otázka, napůl přiznání. A náhle jako by do popředí s oslepující jasností vyplulo cosi, co by Joea nikdy v životě nenapadlo. Melanie před ním tají ještě něco dalšího. Joeovi tuhnou čelistní svaly, neboť si uvědomuje, že to někde v podvědomí od počátku tušil. Od počátku si uvědomoval, že mu Melanie něco neříká.

„Tys to věděla,“ drmolí. „Tys věděla, co se stalo. Vědělas, že to byl on.“

Melanie neochvějně opětuje jeho pohled.

„Melanie? Vědělas to?“

Joe už svůj strnulý postoj nedokáže vydržet. Klesá na židli naproti Melanii a upřeně se na ni dívá.

„Vědělas to. Vědělas, co Isaac provádí.“

Melanie opět sklání hlavu a přikládá si elegantní prsty na spánky.

„Joe, my dva spolu spíme, provádíme spolu věci, které jsou možná zakázané, a podle mě to znamená, že bychom taky měli sdílet všechny…“

„Pořád jsi mi neodpověděla. Vědělas to?“

„Nedá se říct, že jsem to věděla. Ale když mám být upřímná…, tak jsem to tušila.“

„Tušila?“

„Každý má právo napravit, co spáchal. Všichni lidé potřebují šanci odčinit své hříchy. Moje etika na tom byla odjakživa založená.“

„Tvoje etika? To, že ses mohla přetrhnout, aby toho zpropadeného Isaaka Handela propustili? Přestože jsi věděla, k čemu se chystá?“

„Nevěděla jsem to. Jen jsem to tušila.“

„No tak tušila, to je jedno.“ Joe zaklání hlavu a rozpřáhne ruce, jako by prosil Boha o pomoc. „To je fakt neuvěřitelné.“

„Takhle mluvíš jen proto, žes nikdy nebyl v mém postavení. Nikdy jsi nemusel odolávat tomu tlaku. Já ti to nevyčítám, to vůbec ne, ale neumíš si představit, jaké to je. Je to prokletí středního managementu – připadáš si jako šunka uprostřed sendviče. Tobě jako člověku, který stojí dole, to možná připadá jako výsostné postavení, ale ve skutečnosti je to peklo. Schytáváš to shora i zdola. Pro lidi na klinice musím představovat autoritu – ať už tohle blbé slovo znamená cokoli –, jenže pro správní radu jsem jenom nástroj. Musím přijmout všechno, co mi řeknou, a proměnit to v něco, co můj personál dokáže pochopit a reagovat na to.“

„Tohle mě upřímně řečeno nezajímá. Prostě jsi to zaonačila tak, aby Isaaka pustili.“

„Mezi pacienty se šířila hysterie.“

„A ta se šíří dál. Jenže teď už se rozšířila mimo kliniku – takže jsi to doopravdy vymňoukla. Isaac se vytratil z hotelu, kde měl bydlet, a my oba víme, že byl u tebe na zahradě. A co já vím, třeba byl dokonce i u mě. Třeba Stewarta otrávil on. Promiň, Melanie, ale nějak to všechno najednou nemůžu skousnout.“

„Joe, hrozilo mi, že přijdu o místo. Velice vážně mi to hrozilo. A ty nemáš ponětí, kolik jsem toho obětovala, abych se v té funkci udržela, a kolik hovadin jsem musela udělat, abych se do ní vůbec dostala. Nemohla jsem vědět, že se Isaac zachová takhle. Dobrá, jsem idiot – uvědomuju si to. Vážně.“

„Nesouvisí to nějak s Jonathanem, že ne? Nedotlačil tě k tomu on?“

Melanie mžourá. „Cože? Ne, samozřejmě že ne. Co ten s tím má společného?“

„Nevím. Asi nic – jenže je to všechno tak… Lhalas mi.“

„A tys mi taky lhal. A vypadá to, že docela hodně. Takže jsme si nejspíš kvit.“

„Kvit?“ Joe teď téměř ztrácí nervy. Nikdy se nepokládal za člověka pevných morálních zásad, a o to víc ho teď překvapuje, jak hodně ho tohle všechno trápí. Vstává a přechází z jedné strany místnosti na druhou, aby si všechno srovnal v hlavě a pokusil se v tom najít nějaký smysl.

„Promiň,“ říká Melanie bázlivě. „Opravdu mě to mrzí.“

Joe dál rázuje po kanceláři a snaží se na ni nedívat. Jakási nezainteresovaná část jeho já si uvědomuje, že je to všechno nelogické a nefér, ale zároveň ví, že Melanii nakonec odpustí. Protože ona je Melanie a on je do ní zamilovaný.

„Joe? Joe?“

Dívá se na ni. Melanie stojí, ve tváři má úsměv plný naděje a natahuje k němu ruce. Joe se mračí a stále cítí nelibost.

„No tak. Joe. Mír?“

Joe ji nakonec zdráhavě objímá. Melanie mu vplétá ruce do podpaží, spíná je na jeho zádech a tiskne mu obličej do košile. „Mrzí mě to, Joe. Moc mě to mrzí.“

„To je v pořádku.“ Joe ji trochu škrobeně hladí po vlasech. „Všechno je v pořádku. Všechno bude dobrý.“

„Cítím se tak nejistá. V práci.“

„Já vím. Já vím.“ Dál ji hladí po vlasech, přestože si není zcela jistý, co si má myslet. Nastává dlouhé ticho, během něhož cítí jen rychlý tlukot jejího srdce na své paži. Staré věžní hodiny za oknem ukazují téměř tři odpoledne. Joe si představuje, jak asi vypadají zvenčí. Jako dva lidé, jimž na sobě záleží? Nebo jako dva lidé, kteří jsou na sebe naštvaní?

„Mám nápad.“ Melanie ustupuje o krok dozadu. Vytahuje si z vesty kapesník a otírá si nos. „Pojďme pryč.“

„Pryč?“

„Ano. Prostě se vypaříme.“ Melanie vytváří z rukou letadlo a míří jím k oknu. „Zmizíme, než se to přežene. Řekneš policii, že ses pletl, oba si vezmeme nemocenskou, dovolenou nebo zkrátka něco a vypadnem pryč. Mám na osobním známého, který může zatahat za nitky. Představuju si třeba opuštěný ostrov. Slunce, písek a sex.“ Zvedá k Joeovi obličej. „Jednou jsem během oběda vyzunkla šest piňakolád a pak jsem spadla do bazénu.“

„To si umím představit.“

„Musel mě vytáhnout plavčík.“

„I to si umím představit. A žárlím na něj.“

Melanie mu věnuje bezkrevný úsměv. „Tak co? Půjdeme hned?“

„Ach, Melanie. Melanie.“

„Co je?“

„Já odejít nemůžu.“

„Proč ne?“

„Nemůžeme jen tak předstírat, že se nic neděje.“

„Dobrá, dobrá.“ Melanie se zdeptaně kouše do rtu. „Já to chápu.“

„A pak je tu Stewart. Bůh ví, co se mu vlastně stalo, ale nemůžu ho tu jen tak nechat. Zvlášť když je nemocný.“

„Chápu.“

Melanie se bezmocně rozhlíží kolem sebe – jako by se snažila najít něco, co odvede pozornost jinam. Joe mlčí. Ví, kdy má držet jazyk za zuby. „Já…, Joe…, já…“ Melanie si začíná balit věci: kabelku, telefon, klíče. „Tak se aspoň půjdu někam na chvilku projít nebo možná projet. Nadýchat se čerstvého vzduchu.“

„To je asi dobrý nápad.“

Melanie přitaká. „Ano. Je to dobrý nápad.“ Obléká si krémový plášť, stáhne si kapuci do obličeje, a aniž by čekala, jestli Joe ještě něco řekne, míří ke dveřím. O chvíli později ji Joe vidí za oknem: prošla bezpečnostním rámem na chodbě „stonku“ i chodbou v administrativní budově a ocitá se venku. Rychle kráčí přes parkoviště a v ruce drží klíče od auta. Směrovky Volkswagenu „Brouk“ mrkají a Melanie nastupuje dovnitř.

Joe na krátký okamžik spatří její obličej ozářený světlem z přístrojové desky. Vidí její světle medové vlasy a vidí také, že Melanie opět pláče. Auto projíždí přes bezpečnostní závoru, mizí z dohledu a nechává Joea zírat do prázdna.

koláček SNĚZ MĚ

Caffery se napůl vsedě opírá zády o vnitřek stromu a hlavu má těžkou jako Alenka po koláčku SNĚZ MĚ. Svítí baterkou na spací pytel a představuje si, jaké asi je spát v kmeni stromu. Přinejmenším je člověk chráněný před větrem. Isaac Handel tuto oblast jako dítě znal – musel ji znát, když se rozprostírá tak blízko u Upton Farm. Caffery si však není jistý, jaký závěr by měl vyvodit ze zjištění, že se Handel uchýlil sem. Bydlí tu jen proto, že zná zdejší krajinu? Nebo má pro to jiný důvod? Například nevyřízené účty?

Kombinačky, drát ani další předměty, které si Handel koupil ve Wickes, tady nejsou. Možná je Isaac ukrývá jinde v lese. Caffery začíná couvat z dutiny a odškrtává si v duchu seznam povolení, která bude potřebovat k zahájení pátrací akce. A také k Handelovu sledování. Superintendent by mu měl veškeré výdaje schválit, ale Caffery si nedokáže představit, že by měl někdo z představy sledovací operace v tomto terénu radost. Sledovací tým má omezené prostředky na přesčasy a nebude jimi plýtvat. A agenti by nejraději seděli v příjemně vyhřátém autě. Nikdo nechce být oblečený jako sokolník, na hlavě mít naraženou rybářskou hučku a močit do lahve.

Cafferymu se u obličeje cosi houpá. Ztuhne v polovičním předklonu, pomalu otáčí hlavou a zvedá baterku téměř jako zbraň. Ten předmět visí pár centimetrů od jeho očí – tak blízko, že Cafferymu chvíli trvá, než na něj zaostří zrak. Je to nahrubo sešitá tvář panenky. Musela být zaklíněná nahoře mezi kořeny a Caffery ji uvolnil. Visí vzhůru nohama a houpá se díky polohové energii pádu.

Nese všechny charakteristické znaky Isaakových panenek. Tvoří ji směsice materiálů – v tomto případě jantarově žlutá koženka představující kůži, leštěný porcelán zastupující obličej a podivné malé šatičky z cáru bílé krajkoviny. Caffery se panenky nedotýká. Vytahuje z bundy brýle, nasazuje si je a naklání hlavu na všechny strany, aby mohl panenku ve světle baterky důkladně prozkoumat.

Ano, podobá se ostatním. Jenže to není všechno. Tato panenka je jiná, ošklivější. Je to ženská panenka s dlouhými žlutými kousky vlny, jež představují blonďaté vlasy a při kyvadlovém pohybu panenky se vychylují proti pohybu trupu. Vlasy jsou však to jediné, co má panenka volné. Přes ústa se jí táhne úzký pruh lepicí pásky a ruce má překřížené na prsou a přišité k tělu. A kdyby ani to náhodou nestačilo, vine se panence kolem zápěstí jemný, ale pevně utažený stříbrný řetízek.

Caffery je už natolik obeznámený s Handelovým stylem, aby tuto symboliku pochopil. Panenka představuje ženu, skutečnou ženu z masa a kostí, s níž Handel plánuje provést něco zlověstného. Má světlé vlasy a v jejím šatníku visí krajkové šaty nebo halenka s nenápadně odtrženým kouskem látky. A v její šperkovnici schází stříbrný náramek.

nešťastný trpaslík

Plány kliniky Beechway připomínají mapu Mínóova labyrintu. Jsou tak mnohovrstevnaté a členité, že se v nich člověk může snadno ztratit. Jedna jejich zarámovaná kopie visí v Melaniině kanceláři a Joe teď před ní stojí a dívá se skrze ni. Možná je v tomto objektu něco, co dokáže člověka pohltit. Možná to už spolklo Pauline, Mosese i Zeldu a možná to právě teď hltavě polyká i jeho.

Joe si prohrabává rukama vlasy, mhouří oči a lituje, že si nemůže vzít prášek – některý z těch léků, které zobou pacienti, když je postihne krize. Zkrátka něco, po čem se mu vypne mozek a nepříjemné věci odtečou jako voda z vany. Ohlíží se přes rameno a hledí na kuchyňku. Na drobné detaily, jimiž Melanie propůjčila této místnosti domáčtější ráz. Na reprodukci zachycující kočku, jak spí na bílé zídce kdesi ve Středomoří. Na dvoudílnou čajovou konvici s motivem modrého moře a modré oblohy na Riviéře. Joe si je jistý, že on i Melanie v sobě vzájemně cosi probudili. Ale tohle? Takové tajemství? Myslel si, že se jeden druhému zcela otevřeli – po sexu, po společné zábavě, po tom, co se jeden druhému svěřili s vlastními poklesky –, jenže Joe teď vidí, že Melanie má před ním stále tajnosti. Nepochybuje o tom, že to nějak souvisí s jejím rozchodem s Jonathanem, ale nedokáže tuto souvislost odhalit. Z dneška se vyklubal ponuřejší den, než když mu umřela máma – sama na zahradě, s napůl rozkousaným jazykem olepeným trávou a hlínou.

Myje v dřezu kávové šálky. Melanie nechala v kuchyňce otevřené balení čokoládových bonbonů a Joe ho nyní pečlivě zavírá a uklízí. Zhasíná světlo a prochází její kanceláří zpět. U dveří se však zastavuje. Chvíli nehybně stojí, opírá se hlavou o dveře a drží ruku na vypínači. Zhluboka se nadechuje a opět vypouští vzduch z plic.

Opět rozsvěcuje světlo, přechází k oknu, stahuje žaluzie a usedá za Melaniin stůl. Ten je vyrobený z praktického bukového dřeva, velmi lehký a velmi čistý – všechno je na něm pečlivě uklizeno. Na pracovní ploše se nachází staromódní stojan na roztříděnou poštu, který obsahuje jednu či dvě obálky. Melanie nepoužívá notebook, ale stolní počítač s bezdrátovou myší ležící na modré podložce s bíle napsaným citátem: Poražení směřují k úlevě, vítězové k cíli.

Joe zapichuje oči do podložky a dlouze na ni hledí. Nakonec se dotýká myši a jemně ji prstem posouvá. Obrazovka se probouzí k životu.

Počítač je chráněný heslem.

No samozřejmě.

Joe se odsouvá na židli a téměř cítí úlevu. Nechce být za šmíráka. Opravdu ne. Nemá právo špehovat Melanii ani ji soudit. Vždyť sám není dokonalý. Melanie to má těžké a on by ji možná měl víc chápat. Nevěděla, kam to všechno dospěje. Zavolá jí. A omluví se. Vytahuje telefon, dívá se na displej, ale náhle si nedokáže představit nic jiného než obraz Isaaka Handela s rukama kolem Zeldina krku. Vrací přístroj do kapsy.

Ťuká prsty o koleno a nemůže se rozhodnout. Nakonec otevírá spodní zásuvku Melaniina stolu. Není v ní nic, co by ho zajímalo: toaletní taška, fialové střevíce na nízkém podpatku, snad kdyby se naskytla nečekaná příležitost a Melanie potřebovala vypadat neformálně. Na dně leží i deodorant a punčocháče tělové barvy. Sousední zásuvka pak obsahuje tác s přihrádkami na kancelářské potřeby, které jsou plné kancelářských spon a gumiček. Pod tácem vězí tlustá brožovaná kniha.

Joe ji vytahuje a čte její název: Křičící zdi – Průvodce po nejstrašidelnějších blázincích Velké Británie. Melanie si knihu zřejmě koupila, když se vynořily zvěsti o Maud. Možná chtěla vědět, jaké předchozí případy „strašení“ klinika Beechway zažila. Kniha však vyšla v roce 1999 – dávno před prvním hlášeným výskytem Maud v prostorách kliniky. Joe ze zvědavosti listuje na rejstřík a hledá heslo „Beechway“. Nenachází ho. Chystá se knihu odložit, jenže vtom ho napadne něco dalšího.

Rejstřík zabírá čtyři stránky, ale Joe po nich jen rychle přejíždí prstem a letmo sleduje jednotlivá hesla: Bedlam (Bethlem); Denbigh, klinika; DSMV, diagnóza; Duševní zdraví, zákonná úprava; Ektenická síla; Hine, G. T. (architekt); Cherry Knowle, klinika, Sunderland; Komunitní péče; Ryhope, všeobecná nemocnice; „Sedání“ a posedání; St. George Field, Bethlem…

Joe zastavuje palec pod předposledním heslem. Sedání a posedání?

Rychle listuje na příslušnou stránku.

Text doprovázejí plánky a fotografie pseudogotické budovy postavené na klasickém hřebenovém půdorysu, kdy se řada rovnoběžných traktů napojuje na společnou základnu jako zuby na hřebenu. Jakási dychtivá správní rada nechala objekt ozdobit falešnými gotickými prvky; řadu sloupů, které měly původně ocelové jádro a sádrový povrch připomínající kámen, nahradily nedbale natřené škvárobetonové tvárnice. Špičatá klenutá okna a vnější zdi s cimbuřím však zůstaly nedotčené.

Hartwoolská klinika. Leží na severu Anglie nedaleko Rotherhamu. Joe hltá text a mumlá si pro sebe slova jako prvňáček při četbě slabikáře.

Četné epizody sebepoškození byly připisovány vlivu takzvaného „sedajícího démona z oddělení B“. Podle zvěstí jde o ducha jedné bývalé vrchní sestry, o zakrslou ženu týrající pacienty…

Joeovi sílí tep a zvoní mu v uších.

Pokus o sebevraždu, při němž se pacient pokusil uřezat si nos…

Pacientka X si stěžovala na démona, který jí seděl na prsou, když se probudila…

Absence a četné výpovědi personálu byly čas od času přičítány strachu, že v objektu přebývá duch trpaslíka nebo jiná neznámá bytost mající ve zvyku usedat na prsa pacientům…

… halucinace a bludné představy o strašení…

… tento neumělý obrázek liliputa sedícího pacientovi na prsou nakreslil v roce 1997 jeden z chovanců…

Joe upřeně hledí na kresbu. Ta zachycuje tmavou postavu spočívající na hrudníku netečně ležícího pacienta. Vedle obrázku je fotografie hrobu na pozemku dnes již opuštěné nemocnice.

Zde leží naše sestra Maud, nešťastný trpaslík, jenž odešel z tohoto světa a narodil se do světa duchů, 18. září 1893

Joe se znovu dívá na záhlaví stránky. Hartwoolská klinika. Rotherham. Zvonění v uších je teď ohlušující.

Hartwoolská klinika je místo, kde Melanie pracovala, než nastoupila do Beechway. Přeložili ji odtamtud během módní vlny „komunitní péče“.

Je to místo, kde pracovala s Jonathanem Keayem.

věci nejsou takové, jaké se jeví

Penny Pilsonová Cafferymu nezavolala zpátky, a tak se Caffery opatrně vrací údolím, přejíždí přes rachitický most a míří ke starému mlýnu. Všechny okenice jsou stále zavřené. Caffery klepe na dveře a snaží se nakouknout přes srdíčka dovnitř, ale zdá se, že uvnitř je tma. Vrací se tedy k autu, jenže vtom se v domě ozývá šoupavý zvuk a po chvíli se pootevírají dveře.

„Dobrý den.“

„Dobrý.“

Penny má na sobě pletenou vestu a džínové kraťasy s otrhanými okraji. Ruce má založené na prsou a dlaně ukryté v podpaží. Její chodidla jsou i dnes bosá a vlasy rozčepýřené a umazané, jako by si do nich vjížděla špinavýma rukama.

„Jste v pořádku?“

„Ano.“ Penny nemá na tváři ani stopu mejkapu, ale když se k ní Caffery přiblíží, je mu jasné, že to není jediná věc, která se na jejím vzezření změnila. Její nervozita je oproti včerejšku jiná, zvláštně zdrženlivá. Jako by Penny něco tajila.

„Určitě?“

„Samozřejmě. Akorát jsem byla ve vaně.“

Caffery přitakává. Penny ho trochu vyvedla z míry. „Nechal jsem vám vzkaz.“

„Já vím. Měla jsem celý den strašně moc práce – chtěla jsem vám zavolat až během večeře.“

Caffery pozorně vyhodnocuje její chování. Penny Pilsonová ho nepozvala dál a postavila se do mezery ve dveřích tak, aby neviděl dovnitř. „Chtěl jsem se vás na něco zeptat. Byl jsem tam nahoře…“ Zvedá ruku a ukazuje směrem k Wilds. „U toho starého tisu. A myslím, že jsem objevil místo, kde Isaac přebývá.“

„Vážně?“

„Zdržuje se ve Wilds.“

„Ano. Možná máte pravdu. Chodíval tam, když ještě bydlel na farmě.“ Penny se neurčitě usmívá a začíná zavírat dveře.

„Počkejte.“ Caffery zvedá ruku. „Minutku. Chci se vás zeptat ještě na něco.“

Penny chvíli váhá a pak dveře opět zdráhavě otevírá. Caffery tak má možnost nahlédnout do chodby. Nikde se nesvítí. Z domu vychází zvláštní vůně. Snad z něčeho, co Penny vaří. Její nehty jsou okousané a plné záděr.

„Něco jsem našel a chtěl bych, abyste se na to podívala.“

Caffery vytahuje z vnitřní kapsy bundy panenku. Je zabalená v igelitovém sáčku a on ji nyní opatrně vytahuje a podává ji Penny, která se na panenku upřeně dívá. Ohryzek jí poskakuje nahoru a dolů.

„Ano,“ říká sevřeným hlasem. „To je jeho práce.“

„Víte, kdo by to mohl být?“

Penny vrtí hlavou. „Já už se na ni nechci dívat. Kdyby vám to nevadilo.“

Caffery balí panenku a strká si ji zpátky do bundy. Penny je oproti včerejšku úplně jiná. Jako by s ním nechtěla mít nic společného. Caffery se rozpomíná na její milostný vztah – na laškování s Grahamem Handelem. Možná se něco podobného děje i teď. Možná doma někoho má a stydí se za to.

„Takže já zas pojedu.“ Caffery se užuž obrací k odchodu, když se k němu Penny naklání a naléhavě mu šeptá do ucha.

„Pane Caffery?“

„Ano?“

„Věci nejsou takové, jaké se jeví.“

„Prosím?“

„Nic.“ Napřímí se. „A teď už se s vámi rozloučím.“

A než se jí Caffery stačí zeptat, co tím myslí, vrací se Penny do domu, zavírá za sebou dveře a nechává ho stát na zápraží, zmateného a netušícího, co se tu právě stalo.

Caffery vyráží zpět na JVZT a cestou si klade otázku, jestli by se neměl otočit a opět se vrátit. Věci nejsou takové, jaké se jeví… Co tím ksakru myslela? Caffery parkuje na obvyklém místě pod nadjezdem a hledí nahoru. Panenka v kapse bundy ho tlačí do prsou – jako by do něj zarývala prsty. Caffery tu věc nenávidí. Bude rád, až se jí zbaví. V kanceláři pokládá panenku na stůl a nechává ji obalenou igelitem jako mouchu v pavoučím kokonu. A zatímco ve zbytku oddělení panuje tlumený hluk, jak kolegové přicházejí a odcházejí, vyřizují se nezbytné telefonáty a superintendent sestavuje sledovací tým, Caffery si k sobě přitahuje obrovskou lupu a zaměřuje ji nad panenku.

Prstem chráněným rukavicí nadzvedává řetízek, jímž Isaac spoutal panence zápěstí. Je to skutečně náramek – a když ho nyní Caffery zkoumá zblízka, uvědomuje si, že je k němu připevněný stříbrný přívěsek. Pořizuje několik fotografií panenky v původním stavu a dospívá k závěru, že se nic nestane, pokud náramek uvolní. Tlačí tedy nehtem malíčku do trupu panenky, aby mezi ním a náramkem vznikla vůle, a stahuje náramek přes hlavu s přelepenými ústy dolů.

Na přívěsku jsou vyrytá dvě ozdobná písmena. „M“ a „A“.

Cafferymu zvoní v kapse telefon. Vytahuje ho a vidí, že na displeji bliká jméno Joea LeGrandea. „Zdravím vás, Joe.“

„Můžete mluvit?“

„Můžu.“

„Mám pro vás jméno.“

„Jaké jméno?“

„Pořád přemýšlím, jestli má Handel nějaký azyl, kam by se mohl uchýlit. Někoho, kdo mu třeba pomáhá.“

Tohle je tak šílená shoda náhod, tak neuvěřitelná telepatie, že se Caffery nevěřícně zasměje. Přestává si prohlížet panenku, sedá si, vytahuje poznámkový blok a bere do ruky pero.

„Tak povídejte.“

„Jonathan Keay,“ říká Joe. „K-E-A-Y.“

„Keay. A kdo to má být?“

„Dělal u nás ‚pracky‘ – pracovní terapie. Ale zhruba před třemi týdny znenadání odešel a já vůbec netuším, kde teď vězí.“

„Dobrá.“ Caffery svírá telefon pod bradou a dělá si poznámky. „A… nějaké detaily?“

„Moje údaje zjevně nejsou aktuální. Mám tady adresu, ale na ní mi řekli, že už tam Keay nebydlí, a jeho mobil je taky nedostupný. Zrovna jsem ho zkoušel.“

„Máte datum narození? Nebo číslo sociálního pojištění? Obojí by mělo být v jeho záznamech.“

„To ano, jenže já nemám k osobním záznamům zaměstnanců přístup. A pak už tu mám jen nějakou pevnou linku. Tu jsem ještě nezkoušel – připadá mi spoustu let stará.“

Caffery si přesto zapisuje číslo. Některá britská předčíslí stále fungují na principu starého telefonního číselníku, kde má každé číslo přiřazeno několik písmen abecedy, takže například město začínající na „Adi…“ má předčíslí 123. Číslo, které mu Joe diktuje, je místní – a Caffery v něm okamžitě poznává oblast kolem Yate. Zlehka přejíždí pravou rukou po klávesnici, čímž oživuje obrazovku, a začíná psát e-mail.

Během ťukání do kláves se dál baví s Joem. „A proč vás vlastně ten Keay zajímá?“

„Ehm – protože byl…, já nevím. Protože se choval dost tajnůstkářsky. A často se bavil s Isaakem, možná i soukromě. Úplně jistý si nejsem, ale takhle si na něj vzpomínám. A krom toho předtím pracoval na Hartwoolské klinice.“

„A to znamená co? Poučte nezasvěceného.“

„Ta klinika stojí poblíž Rotherhamu. Handel tam nikdy nebyl, ale mezi oběma klinikami existuje vazba. Zrovna teď, když s vámi mluvím, se dívám na jednu knihu, kterou jsem objevil – a to, co se teď děje v Beechway, se navlas shoduje s událostmi v Hartwoolu před několika lety. Pacienti tam trpěli přesně stejnými bludy, které měly přesně stejné konce. Když Keay odešel z Hartwoolu, nastoupil u nás. A po necelém roce se tu začalo odehrávat totéž co tam.“

„Proč odtamtud odešel?“

„Protože během radikální reorganizace systému péče o duševně nemocné pacienty celou kliniku zavřeli. Nastoupil sem ve stejnou dobu jako – ehm –, jako naše současná ředitelka. Tu už znáte. Melanie.“

Cafferyho ruce se zastavují nad klávesnicí. A jeho pozornost se přesouvá k panence. Iniciály „M. A.“ na náramku. Světlé vlasy. Odstrkuje klávesnici a otáčí se čelem ke dveřím, aby neměl před očima tu tvář s roubíkem v ústech. Pečlivě volí slova a dává si přitom načas. Nikdy zbytečně nelekej lidi.

„Totiž,“ uchyluje se ke lži, „právě jste mi něco připomněl. Sháním číslo na vaši ředitelku.“

„Dohodli jsme se přece, že jí volat nebudete. Že s tím ještě počkáte,“ namítá Joe ostražitě.

„Já vím.“ Caffery se touží otočit zpátky a podívat se na panenku. Představuje si, jak si za ním panenka sama od sebe sedá. Jak natahuje ruku. „Jenže už čekat nemůžu.“

Na druhém konci linky nastává ticho.

„Víte, kde je? Potřebuju s ní mluvit. ‚V neodkladné záležitosti‘, jak se říká.“

Pořád ticho.

„Joe?“

Ve sluchátku se ozývá táhlé povzdechnutí. „Tohle je vážně den blbec,“ ulevuje si Joe. Náhle působí velmi nejistě, téměř omluvně. „Po pravdě řečeno nevím, kam se poděla. Zkoušel jsem jí volat, ale nebere mi telefon. Podle mě je to proto, že dávno ví, co jsem vám právě řekl o Keayovi.“

„Ona to ví?“

„Měli…, měli spolu milostný vztah. Několik let. Rozešli se teprve nedávno. Podle mě má v tom všem prsty Keay a ona o tom ví – nebo to možná tuší.“

Caffery zachovává odlehčený a nezaujatý tón. Hlavou se mu honí zárodky otázek a možných odpovědí. Stále odolává nutkání otočit se a upřít pohled na panenku. „Napadá vás, kam mohla odjet?“

„Ne. Proč?“

„Proč? Pro to všechno, co jste mi o ní právě řekl. Mohla by nám prozradit něco užitečného.“ Caffery dává na svá slova důraz. „Takže bych si s ní chtěl co nejdřív popovídat. Nadiktujte mi o ní veškeré informace: telefonní čísla, adresu. Myslím, že k ní zajedeme na krátkou zdvořilostní návštěvu.“

uzavřená silnice

Joe jede příliš rychle. Zdejší cesty dobře zná a obvykle během jízdy vnímá barvy stromů či květin na živých plotech – někdy se jimi dokonce nechává tak pohltit, že mu unikají důležité věci, například dopravní značky nebo jiní motoristé. Dnes večer se však krajina mění v pouhý rozmazaný šedivý mrak zatlačený do pozadí jeho pozornosti. Tak silně Joem lomcuje touha shledat se s Melanií.

Volal jí už snad dvacetkrát. Jeho telefonát však pokaždé spadl do hlasové schránky. Nechal jí tedy tři vzkazy obsahující různou míru frustrace, zlosti a vynucené trpělivosti. „Musíme si o tom promluvit… Mohli bychom si třeba normálně popovídat? Bez výčitek, bez vzteku, prostě to spolu probrat, abychom vyčistili vzduch…“

Joe samozřejmě neříká: Musíš mi vysvětlit, jakou roli v tom všem hraje Keay. Kryla jsi ho? Anebo kryješ něco, co Keay upekl s Isaakem?

K Melaniinu domu přijíždí v šest hodin večer. Devět minut před odhadovaným časem příjezdu, který mu vypočítala satelitní navigace. Když vjíždí na příjezdovou cestu a vidí blikající modré majáčky několika vozidel zaparkovaných těsně před ním, je mu jasné, že ať už se Melanie dopustila jakékoliv chyby, teď za ni zaplatí desetinásobně. Na začátku cesty natahuje uniformovaný policista bílomodrou policejní pásku.

Bílomodrá znamená uzavřenou komunikaci. Ne místo činu. Pro Joea je však tento rozdíl nepodstatný.

Snižuje rychlost a nechává auto dojet na neutrál k policistovi. Ten na něj mžourá ve světle reflektorů, přestává natahovat pásku a sklání hlavu, aby rychle promluvil do vysílačky upevněné k reflexní vestě. Pokládá kotouč s páskou a míří k Joeovi. Zahřívá si ruce třením a od úst se mu kouří jako pohádkovému drakovi.

„Přejete si, pane?“

Joe se dívá na dům za ním. Vidí, jak se na zahradě pohybují lidé. Napravo od příjezdové cesty parkuje dodávka – bílá a neoznačená. Joe vidí také do kuchyně: panuje v ní strašlivý nepořádek. Na podlaze se válí jídlo a střepy talířů. Okna jsou rozbitá. Někdo obrátil dům vzhůru nohama.

„Hledám Melanii Arrowovou. Bydlí tady.“ Joe si olizuje rty a dál upírá zrak na spoušť v domě. „Ale vy mě tam asi nepustíte, že?“

„Provádíme zde rutinní vyšetřování, pane. Vy jste příbuzný? Přítel?“

„Od Melanie Arrowové? Ano, to jsem – jsem její velmi blízký přítel.“

„Můžete se mi legitimovat?“

Joe vytahuje z náprsní tašky průkazku vydanou Národní zdravotní službou a ukazuje ji policistovi. „Pracuji s ní. Detektiv-inspektor Caffery mě zná.“

„Ten z JVZT? Z Avonu a Somersetu?“

„Ano.“

Policista přitakává. „A Melanii jste viděl naposledy kdy?“

„Zhruba před dvěma hodinami. Na klinice, kde oba pracujeme. Můžete mi říct, co se děje?“

Policista neodpovídá. Napůl se napřímí a ruce drží za zády. Otáčí hlavu napravo a nalevo, jako by pozoroval obzor. Nebo jako by zvažoval odpověď.

„Nevíme. Ona tu není.“

Joe zavírá oči a přikládá si dlaň na čelo.

„Pane? Není vám nic?“

Joe slabě vrtí hlavou. Policista se naklání skrz okno a pokládá mu ruku na rameno.

„Pane?“

„Nic mi není. Vážně, jsem v pořádku.“

monstrmatka

Nikdo nevyřkl slovo „únos“, ale ten výraz zřetelně visí ve vzduchu – skrývá se v mezerách mezi tím, co policie říká, a co neříká. Joe vyšetřovatelům neprozradí, co ví o Melaniině roli při propuštění Isaaka Handela. Melanii se její přístup strašným způsobem vymstil a veškeré úvahy o tom, že si to zasloužila nebo si o to koledovala, jsou v této souvislosti nemístné. Za svou chybu zaplatí stonásobně. Joe cítí, že se každou chvíli pozvrací. Zrovna on, ošetřovatel na psychiatrické klinice. Člověk, který se má umět vyrovnat se stresem. Ha ha. K popukání.

Poskytuje vyšetřovateli svědeckou výpověď a popisuje mu co nejdetailněji Melaniin volkswagen (moc si toho nevybavuje – ví, že to byl černý „Brouk“, ale registrační číslo si nepamatuje). Policie je s ním po chvíli hotová a Joe náhle neví, kam se vrtnout. Zkouší telefonovat Cafferymu, ale ten je mimo signál a recepční na JVZT neustále opakuje: Je mimo kancelář, řeknu mu, ať vám zavolá…

Představa, že by jel domů, naplňuje Joea hrůzou. Patience vůči němu žádný soucit neprojeví. Nemá tušení, pod jakou tíhou viny se Joe dennodenně prohýbá – že si vyčítá, co se stalo mámě, a že se teď něco podobného děje znovu. Už zase nebyl ve správnou dobu tam, kde měl být.

Aniž by o tom nějak zvlášť přemýšlel, ocitá se nakonec zpátky na klinice – stojí před Gabrielliným pokojem. Zřejmě od ní očekával jiskřičku naděje nebo konejšivé slovo, protože sotva se podívá zadrátovaným okénkem do pokoje a vidí Gabriellu, klesá na mysli ještě víc. V pokoji ho nečeká šťastná Monstrmatka. Čeká ho tam epicentrum temné bouře.

Monstrmatka se krčí v koutě a opečovává si neexistující ruku, jako by ji bolela. Její oblečení má dnes tak tmavě indigovou barvu, že se zdá téměř černé. Na klepání na dveře Gabriella nereaguje. Joe si z toho vyvozuje závěr, že se opět svlékla z kůže a ukrývá se.

„Gabriello?“

Vchází dovnitř. Nedívá se na ni, ale pevně hledí do prostoru.

„Gabriello, kde jsi?“

„Tady jsem,“ syčí Monstrmatka. „Tady v rohu, Joe.“

Joe se na ni dívá. „Ahoj,“ říká pateticky. „Ahoj.“

Monstrmatka nasazuje žalostný úsměv. „Cítíte ji, Joe, viďte? Vidím ji všude kolem vás – máte auru. A zraňuje vás.“

Něžnost jejího hlasu Joea velmi zaráží. Podobá se hlasu jeho mámy, když se mu jako klukovi něco ošklivého zdálo a ona ho hladila po čele.

„Ano, já…, já…“ Nedostává se mu slov. „Můžu se posadit?“

Monstrmatka majestátně přitakává. „Ale nedívej se na moji kůži. Jestli se na ni podíváš, Maud se o ní dozví.“

„A tu kůži máš kde?“

„Tamhle, přehozenou přes postel. Nedívej se tam!“

Joe obrací židli zády k posteli, zády ke Gabriellině imaginární kůži. V rukou i nohou mu vibruje napětí. Jako by mu někdo napumpoval cévy vzduchem.

„Gabriello, dějí se důležité věci. Tam venku, ve světě – dějí se tam věci.“

„Já vím, Joe, já vím. Vrací se to.“

„Co se vrací?“

„Vy víte, co myslím. Myslím tu, která sedává.“

Joe upřeně hledí na Monstrmatku. Je šílená, opakuje si v duchu. Je naprosto šílená. Nemůže nic vědět. Prostě vycítila jeho napětí kvůli Isaakovi a tomu, co provedl Melanii, a proměnila ho ve svou fantazii.

„Gabriello, vzpomínáš si na muže, který měl u nás na oddělení výtvarné terapie? Jmenoval se Jonathan Keay. Asi před měsícem odešel.“

Monstrmatka křiví tvář a křečovitě si tře neexistující ruku.

„Jonathan. Ano, Jonathan. Já si vás pamatuju všechny, Joe. Každého z vás – bez ohledu na to, co jste provedli nebo co druzí provedli vám… I Jonathan je jedním z mých dětí, ale trpí – není člověkem, jakým by měl být.“

„A jakým člověkem by měl být?“

Monstrmatka vrtí hlavou. „Už to přichází, Joe – už se to blíží.“ Zvedá ruku ke dveřím. „Je to tak blízko, že to za chvíli projde dovnitř. Ještě v téhle minutě. Projde to přes…“

Než stačí dokončit větu, ozývá se poplašná zvuková signalizace. Není to však obvyklý alarm na oddělení – tento kvílivý zvuk má jinou kadenci. Jde o poplašný signál platný pro celou kliniku a ohlašující závažný incident.

„Vidíte?“ špitá Monstrmatka. „Jak říkám, už se to vrací.“

Joe si kontroluje pager. Svítí na něm vzkaz: Joe, přijďte prosím na bezpečnostní dispečink. Joe na vzkaz upřeně zírá.

Nechce se mu, ale vstává ze židle.

„Gabriello,“ říká unaveným monotónním hlasem, který zaměstnanci nasazují, když musí dát pacientům instrukce. „Teď platí zákaz vycházení z pokojů. Budeš muset zůstat tady, dobře?“

Monstrmatka vážně pokyvuje hlavou. „Hodně štěstí, Joe. Hodně štěstí.“

Joe otevírá dveře a rozhlíží se na obě strany. Pár pacientů vystrkuje hlavu z pokojů a dívá se, co se děje. Další jsou vyváděni z denní místnosti na chodbu. Je tu i Ranař, který pomáhá odvádět pacienty na pokoje a rychle za nimi zamyká dveře. Když vidí Joea, začíná zběsile mávat rukama.

„Joe, Joe! Všeobecný poplach, kamaráde. Zajdi na dispečink – chce s tebou bezodkladně mluvit šéf bezpečnosti.“

Berrington Manor

Caffery nemá radost z bezpočtu telefonátů a organizačních formalit, které musí vyřizovat, když se teď případ rozšířil za hranice hrabství. Povinnost zajistit bezpečí Melanie Arrowové nyní přešla na jeho kolegu z gloucestershireské policie. Jeho informace nejsou povzbudivé. Vstupní dveře Melaniina domu byly otevřené dokořán a kolem jsou patrné stopy zápasu. Interiér je zdemolovaný a její auto pryč. Na místě se navíc objevil Joe LeGrande, který zřejmě už jen z Cafferyho tónu vycítil, že Melanii hrozí nebezpečí, a předal gloucestershireským vyšetřovatelům veškeré informace, které měl k dispozici. Byl mobilizován zásahový tým. Panika sílí.

Jonathan Keay vyrůstal v Berrington Manor. Žádný název ulice, žádné číslo domu. Keayova adresa obsahuje pouze název tohoto panství, název vesnice a poštovní směrovací číslo. Na světě asi není mnoho psychiatrických terapeutů, kteří vyrostli na podobném místě, myslí si Caffery, když vjíždí na pozemek panství. Příjezdová cesta lemovaná vysokými topoly jako nějaká slavná ulice ve Francii je téměř osm set metrů dlouhá. Při Cafferyho příjezdu se na pozemku rozsvěcují světla a ozařují pečlivě udržovanou jízdárnu – stání pro koně jsou velká jako jídelna a dělí je příčky zdobené leštěnými fiálami. Za nimi vidí Caffery prostorné kolbiště s trojstranným přístěnkem, v němž jsou naskládány kavalety a dílce k parkurovým překážkám. Za vysokou cihlovou zdí po jeho levé ruce se vzpínají šedé kamenné komíny patřící k hlavní budově panství.

Caffery zatahuje ruční brzdu, vypíná motor a otevírá dveře auta. Nádvoří je tiché, pečlivě zametené a čisté – nikde nejsou žádné známky jakékoliv aktivity. Žádné balíky slámy, zemědělské stroje, kbelíky nebo deky pro koně přehozené přes vrata. A také žádní lidé. V otevřeném přístřešku naproti stáním pro koně stojí tři luxusní BMW totožné břidlicově šedé barvy, ale jinak by celé panství klidně mohlo být prázdné.

Caffery se neohlásil dopředu. Nechce, aby byla Keayova rodina předem varována. A na vymýšlení záminek není dost času. Možná však měl Caffery přece jen Keaye kontaktovat – už proto, aby se ujistil, že zde někoho zastihne.

Tepaná brána ve zdi se otevírá do zahrady protkané nízkými zimostrázovými ploty, v jejichž středu stojí velký jehličnan s větvemi sklánějícími se tak, že vytvářejí jakýsi tmavý přístřešek. Kmen obepíná kruhová kamenná lavice, kolem níž jsou rozeseté sochy, které zdola osvětlují neviditelné reflektory. Samotný dům má tři podlaží a čtvrtou řadu vikýřových oken ve střeše. Celou spodní polovinu fasády zakrývá obrovská vistárie s kmenem sukovitým a šedým jako samotný kámen fasády. Hlavní vchod je zavřený a v žádném okně se nesvítí.

Zvuk těžkého železného klepadla se rozléhá domem. Následuje dlouhé ticho. Caffery už se chce obrátit a vrátit se k autu, když se z vnitřní strany dveří ozývá ženský hlas.

„Kdo je tam?“

„Policie.“

„Policie?“

„Nemusíte se bát – chci se jen zeptat na pár věcí.“

Dveře se otevírají a stojí v nich vysoká a mimořádně elegantní žena ve věku mezi pětapadesáti a šedesáti lety. Má na sobě kašmírovou halenku levandulové barvy a džíny šité na míru. Její kulatý obličej zdobí pečlivě sestříhané šedivějící vlasy. June Keayová, napadá Cafferyho. Jonathanova matka.

„Jsem detektiv-inspektor Caffery,“ představuje se a podává ženě policejní průkaz. Žena ho bere do rukou a pozorně si ho prohlíží. „Přijel jsem z Bristolu. Můžu dál?“

Žena mu vrací legitimaci. „Ale manžel není doma. Vy jste chtěl asi mluvit s ním, ne?“

„Ne. Chci mluvit o Jonathanovi.“

Ženě klesá brada. „O Jonathanovi,“ opakuje koženě. Není to otázka ani konstatování.

„Ano. O Jonathanovi.“

„O mém synovi.“

„Vy jste June Keayová?“

„Ano.“

„Můžu dál?“

June ustupuje a otevírá mu dveře dokořán. „Promiňte, jsem tak neomalená.“

Vcházejí do kamenem obložené kuchyně se zapnutým sporákem. Na pohovce vedle okna leží vlněná deka a na ní brýle a iPad. Ze sousední místnosti se line hudba, jakýsi gregoriánský chorál. Na zdi v této vedlejší místnosti rozeznává Caffery jelení trofej a nad jedněmi dveřmi pitoreskní lovecký výjev: vycpané veverky v úborech viktoriánských gentlemanů postávají u krbu, kouří a pijí portské víno. Všude spousta elegantního nábytku a lesku, ale žádné známky života.

Paní Keayová vypíná iPad. „Jonathan je nahoře. Za minutku vás tam zavedu. Ale nejdřív se vás zeptám: to jde o tu rvačku?“

„O rvačku?“

Paní Keayová si dlouze prohlíží Cafferyho výraz. Nakonec se smutně usměje. „Ne, jistěže ne. Žádná rvačka se totiž nekonala, viďte. On mi lhal – věděla jsem, že mi lže.“ Chytá se opěradla pohovky a rozrušeně ho svírá. Znaveně se dívá na odraz své postavy v potemnělém okně. „Měl ve tváři stejný výraz, jako když nám lhával v dětství. Takže jsem manželovi řekla: ‚Ten chlapec zase lže.‘“

Caffery zvedá obočí. „On lhal?“

June vidí jeho zmatenost a vzdychá. „Byl skoro dvacet let pryč – prošel si takovou tou studentskou revoltou, kdy nenáviděl naše peníze. Chtěl splatit svůj dluh společnosti. Neměli jsme příležitost ho od těch peněz odříznout; odřízl se od nich sám. A pak…“ Odhrnuje si vlasy z čela. „A pak se zničehonic vrátil.“

„Mluvíte, jako by to nebylo dobře.“

„Totiž, ono by to bylo dobře, kdyby nebyl tak ošklivě zraněný.“

„Zraněný?“

„Vy jste to nevěděl? Je nemocný – dostal do těch ran otravu krve.“

„Kde k tomu zranění přišel?“

Paní Keayová se na okamžik mračí. „Myslela jsem, že jste mi to přijel říct vy.“

bezpečnostní dispečink

Alarmy ztichly a náhlé ticho je ohlušující. Joeovi zvoní v uších. Stojí s Ranařem a šéfem bezpečnosti na dispečinku situovaném v přední části kliniky. Oba muži mají ruce založené na hrudi a oba se plaše vyhýbají pohledu na toho druhého. Ani jeden z nich dost dobře nechápe, co se stalo. A ještě znepokojivější je, že netuší, kdo převezme kontrolu nad situací.

Již vyhlásili zákaz vycházení, který platí pro celou kliniku: všichni pacienti musí zůstat na pokojích a na všech odděleních přepočítá personál jejich stav. Šéf bezpečnosti právě dokončil zápis o svém postupu do záznamu o incidentu. Signály z kamer byly přepnuty tak, aby požadované záběry běžely na dvou monitorech stojících nejblíže u šéfova stolu. Jeden monitor zachycuje oddělení Myrta. Kamera zabírá zavřené dveře samotky v přízemí. Personál označuje tuto místnost za „tichý pokoj“, ačkoliv každý ví, že je to eufemismus pro zadržovací celu. Pokud pacient nechce spolupracovat, přeloží se na „tichý pokoj“, kde se může „vydovádět“, dokud se nezklidní.

Jakmile se pacient ocitne v tichém pokoji, zpravidla ze sebe strhá šaty a začne kopat do zdí. Tentokrát je tomu jinak. Tentokrát tam není současný pacient, nýbrž bývalý: Isaac Handel. A spolu s ním je tam Melanie Arrowová.

„Ale ty dveře se přece nedají zevnitř zamknout.“

Šéf bezpečnosti vážně pokyvuje hlavou. „Dají, pokud si tam přinesete věci, které tam má on.“

„Jaké věci?“

„To právě nevím. Nesl nějakou brašnu. Neměli jsme šanci se tam podívat, ale dveře jsou zevnitř zaklíněné nebo nějakým způsobem zamčené. Nevíme, co přesně použil. A jak vidíte, z téhle místnosti nemáme obrazový výstup. Postaral se i o kameru.“

Joe v duchu kleje. Nejradši by tohohle slabomyslného šéfa bezpečnosti nakopl. Tohle se přece nemohlo stát. Tohle se nemůže stát. Nacházejí se v jedné z nejstřeženějších psychiatrických klinik v zemi – k takovým narušením bezpečnosti by tu přece nemělo docházet. Na druhou stranu se většina bezpečnostních opatření zaměřuje na otázku, jak zabránit pacientům v odchodu, ne jak zabránit bývalým pacientům v příchodu.

Na druhém monitoru neběží živý obrazový výstup, nýbrž nahrávka. Joe pokládá ruku na horní okraj a pozorně záznam sleduje. „Vraťte to na začátek – chci se na to podívat ještě jednou.“

Šéf bezpečnosti má semknuté rty. Daří se mu však zachovat klid a bez mrknutí oka bere do ruky dálkový ovladač a vrací nahrávku zpátky. Když ji opět pouští, sedá si Joe na židli a oči má přilepené k monitoru.

Jde o záběr z kamery umístěné zde na dispečinku. Nahrávka začíná pohledem na parkoviště, kde bezpečnostní lampy vrhají na asfalt kužely bílého světla. Prvním příznakem, že něco není v pořádku, jsou oslepující dálkové reflektory automobilu, jenž po chvíli vjíždí na parkoviště. Je to Volkswagen „Brouk“ patřící Melanii Arrowové. Řítí se parkovištěm a pak chaoticky zastavuje napříč dvěma parkovacími místy. Melanie sedí za volantem, ale někdo jí drží cosi u krku. Joe navzdory vzdálenosti ví, že je to odlamovací nůž, protože už nahrávku viděl a ví, co bude následovat.

Dveře na straně spolujezdce se otevírají a z auta vystupuje Isaac Handel. Bezpochyby je to on – má drobnou postavu a nápadné vlasy ostříhané podle kastrolu, takže vypadá jako nervní mladý mnich. Na sobě má svůj pruhovaný svetr, uměle seprané džíny a tenisky. Hlavu drží v lehkém předklonu, jako by měl na obličeji masku a musel klopit oči, aby viděl před sebe.

Vzápětí se otevírají také dveře na straně řidiče. Pohled na Melanii sice zakrývá čelní sklo, avšak Joe poznává, že se Melanie rozhoduje, zda se má pokusit utéct. Než však stačí cokoliv podniknout, oběhne Isaac předek auta a znovu jí přikládá na krk odlamovací nůž.

Joe tuto nahrávku viděl už třikrát – nemůže si však pomoci a musí ji vidět počtvrté. Další dvě a půl minuty reálného času se postupně zobrazují na záznamech ze tří různých kamer, přičemž v levém horním rohu běží časový údaj. Handel odstrkuje Melanii od auta, společně procházejí pod lampou, takže Joe na okamžik spatří v ostrém světle jejich rysy, a poté oba mizejí ze záznamu první kamery.

Po chvíli se objevují na záběrech z druhé kamery, která je umístěná na chodbě v recepci. Kamera zachycuje záda strážníka, jenž pomalu vstává, protože se venku něco děje a on netuší co. Vzápětí se za dveřmi objevuje Isaac Handel a buší na ně. Strážník jako by na chvíli ztuhl – mačká nouzové tlačítko pod stolem, ale pak jde ke dveřím, otevírá je a vpouští Handela do předpokoje.

„Řekla mu, ať udělá, co si Handel přeje. Proto je můj člověk pustil dovnitř. Teď se chytá za hlavu.“

Joe vzdychá. „Dobrá, podíváme se na zbytek.“

Po chvíli záznam přeskakuje na záběr ze třetí kamery. Na monitoru se objevuje dlouhá úzká chodba – „stonek“ vedoucí do klinické části. Melanie s Isaakem docházejí k zúženým dveřím a tentokrát už je vidět, jak Melanie dává do kamery jasné pokyny. „Pusťte nás,“ naznačuje ústy. Její obličej má až strašidelně odevzdaný výraz a pod lícními kostmi se jí dělají stíny. „Udělejte, co vám říká.“

Další kamera, která dvojici zachycuje, je umístěná na oddělení Myrta. Podle časového údaje se Melanie s Isaakem objevili v jejím záběru před pouhými deseti minutami. Handel na záznamu strká Melanii před sebou. Když prochází pod kamerou, je jasně vidět čepel odlamovacího nože, jímž Melanii ohrožuje. V okamžiku, kdy ji strčí do „tichého pokoje“ na tomto oddělení, přepíná šéf bezpečnosti na záznam z kamery situované uvnitř tohoto pokoje. Melanie vchází dovnitř jako první a Handel ji těsně následuje.

„Tichý pokoj“ je v podstatě cela – je úplně prázdný. Handel ukazuje na podlahu.

„Sedněte si,“ vyzývá Melanii.

Ta ho rozechvěle poslouchá a sedá si na bobek. Handel se otáčí ke dveřím a vytahuje z brašny věci. Ozývá se zvuk jakéhosi nářadí, ale Isaac stojí příliš blízko u dveří, takže kamera nezachytí jeho počínání.

Melanie mu cosi říká. V místnosti jsou i mikrofony, avšak její hlas je příliš slabý a příliš vyděšený, než aby něco konkrétního zachytily.

Handel neodpovídá. Pokládá brašnu na zem, zvedá se a hledí do kamery. Ví, že tam je, protože jako pacient v této místnosti pobýval. Vlastně zná celou kliniku jako své boty. Vytahuje z brašny nějaký nástroj s dlouhou rukojetí a nalepuje na jeho konec proužek lepicí pásky tak, aby většina lepicí plochy zůstala volně trčet. S jazykem mezi zuby pak opatrně nástroj zvedá, přikládá volný konec lepicí plochy na kameru pod stropem a přelepuje objektiv páskou. Obrazovka šedne – na monitoru je vidět jen zvětšená struktura lepicí plochy.

„Co to děláš?“ ptá se Melanie, tentokrát už docela zřetelně. „Proč to děláš?“

„Tohle nepotřebujou vidět.“

„Proč ne?“ Melanie má sevřený hlas. „Co chceš udělat?“

Handel neodpovídá. Ozývá se klepání na dveře.

„Běžte do prdele,“ říká Handel mírným hlasem. „Nepřerušujte nás.“

Melanie se dává do pláče. Po několika vteřinách však zvuk utichá. Handel zřejmě našel způsob, jak zakrýt i mikrofon, jelikož od tohoto okamžiku znějí veškeré zvuky tlumeně. Když někdo z dvojice zvýší hlas, lze něco zaslechnout, jenže všechno je příliš nezřetelné a nedá se z toho vydedukovat, co se v místnosti odehrává.

„Tohle se stalo před nějakýma…“ Ranař se dívá na hodinky. „Zhruba před pěti minutama? Přemejšleli jsme, jestli nemáme v tom pokoji všechno vypnout.“

„Ještě ne. Musíme mít možnost tam vidět, kdyby náhodou tu pásku sundal. Co vlastně chce?“

„To neřek.“

„A kdy dorazí policie?“

Ranař neodpovídá. Joe se otáčí a zpraží ho pohledem. A po něm i šéfa bezpečnosti. „Řekněte mi, prosím vás, že už jste volali policii.“

„Nebyli jsme si jistí, jestli…“ Šéf se zajíkává. A sklopí zrak. Také Ranař si nachází v místnosti jiný objekt, na který zaměřuje pozornost, aby se nemusel dívat Joeovi do očí.

Joe vrtí hlavou. Tohle je zřejmě trest za to, jak se předtím choval. Důkladně Melanii setřel za to, že napomohla k Isaakovu propuštění. Potřebovala jeho podporu, on jí žádnou neposkytl, ona je teď ve strašném průšvihu a on nemůže nic dělat.

„Dobře,“ říká. „Momentálně jsem tu nejvýše postavený člen personálu, takže tomu velím. Chci po vás toto.“ Uděluje instrukce a ukazuje je na prstech. „Priorita číslo jedna: zavolat policii. Priorita číslo dvě: zajistit funkčnost našeho zvukového spojení s místností. Chci vědět, jestli nás tam pořád slyší. Jestli ne, musíme vymyslet způsob, jak s nimi komunikovat. A priorita číslo tři…“

Váhá. Ani on sám neví, co je vlastně jeho třetí priorita. Existuje jedna věc, kterou sám sobě nepřizná a už vůbec ji nepřizná nikomu jinému: chce se na ty záběry podívat ještě jednou. Chce je sledovat znovu a znovu. Když se totiž dívá na zavřené dveře „tichého pokoje“ a když slyší, jak se z reproduktorů upevněných na zdi bezpečnostního dispečinku line tlumený, ale o to drásavější pláč, obává se, že tyto záběry budou možná posledním okamžikem, kdy vidí Melanii živou.

„Pane LeGrande? Priorita číslo tři…?“

„Ano,“ říká Joe. „Chci, abyste tyhle záběry zálohovali na samostatný disk. Ne tady dole, ale na centrálním serveru správní rady. Teď hned.“

Jonathan Keay

Z Berrington Manor se klube jedno z nejpřízračnějších míst, jaké kdy Caffery viděl. Jonathanova matka tvrdí, že její syn přebývá v nejvyšším patře domu. „Chce mít v našem domě útočiště, ale nechce se s námi vidět ani s námi mluvit. Takže jistě pochopíte, když s vámi do jeho pokoje nepůjdu.“

Vede Cafferyho úzkým schodištěm obloženým dřevem a zarytě mlčí. Jediným zvukem je vrzání schodišťových stupňů. June má nepřirozeně vzpřímená záda, takže si Caffery připadá, jako by kráčel za vězeňskou dozorkyní nebo za škrobenou hlavní vychovatelkou na internátní škole. Napadá ho, že se odtud nedostane živý – že paní Keayová náhle otevře některé dveře, prostrčí ho jimi a on se ocitne na toboganu vedoucím do hlubin pekla.

Vycházejí do nejvyššího patra – jeho páteř tvoří úzká chodba s nízkým stropem a výklenky vikýřů, v nichž visí lampy. Ve vzduchu se vznáší lehký zápach dezinfekce smíchaný s leštidlem na kůži. U jedněch dveří se paní Keayová zastavuje a pokládá ruku na kliku. Otáčí se ke Cafferymu a opět nasazuje smutný úsměv.

„Promiňte. Ráda bych šla dovnitř, ale on mě tam nebude chtít.“

Caffery vstupuje do dveří a paní Keayová je za ním zavírá. Caffery mžourá do přítmí. Jonathanova matka za ním nezamkla, ale on se přesto nemůže zbavit neodbytného dojmu, že se nechal chytit do pasti.

„Dobrý den,“ říká jakýsi hlas. „Vypadáte jako policajt.“

Caffery se otáčí. Zdá se, že se nakonec neocitl na dobře promazané skluzavce do pekla; místo toho stojí v podkrovní místnosti se dvěma vikýři a hrubými vlněnými předložkami na holých parketách. Za nízkým stolem sedí u počítače vysoký muž s nakrátko ostříhaným prošedivělým plnovousem.

Odsouvá se na židli a otáčí se čelem ke Cafferymu. „Jste policajt, viďte?“

„Vy to poznáte?“

„Během let jsem se to naučil.

Caffery mžourá. Postupně si zvyká na světlo a teď už Jonathana vidí o něco zřetelněji. Táhne mu na čtyřicet a je oblečený v černém tričku a kraťasech. Na pravém bicepsu má růžový tejp.

„Detektiv-inspektor Jack Caffery.“

„Jonathan Keay.“ Vstává, přechází přes pokoj a podává Cafferymu ruku.

„Vy jste nemocný?“

„Záleží na úhlu pohledu.“

„Vaše matka mi řekla, že jste se popral.“

Nastává dlouhé ticho, během něhož Jonathan bedlivě pozoruje Cafferyho – putuje očima po celém jeho obličeji. „Posadíte se?“ říká nakonec.

„Vybízíte mě?“

„Proč si myslíte, že jsem se zeptal?“

Caffery přechází ke značkové bílé kožené židli s konstrukcí z chromovaných trubek. Sedá si na okraj, hledí na Jonathana a všímá si jeho šlachovitých končetin posetých pihami. Na skříňce vedle postele leží několik balení léků a růžový tejp táhnoucí se přes Keayův biceps mizí pod rukávem a opět se objevuje na jeho krku.

„Pane Keayi. Potřebuju se vás zeptat na několik věcí, a jestli dovolíte, začal bych u Hartwoolské kliniky v Rotherhamu. Pracoval jste tam?“

Jonathan se znaveně usadí, jako by se poddával nějakému dlouhému a nutně i bolestivému procesu. „Ano, pracoval.“

„A pak jste od roku 2008 až do minulého měsíce pracoval na klinice Beechway, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Byl jsem požádán, abych prověřil jisté… nesrovnalosti, k nimž došlo na tamním oddělení s vysokou ostrahou.“

Jonathan zatíná jednu ruku v pěst a opět ji rozevírá. Nepřítomně se na ni dívá. „Ano. Napadlo mě, že jste tu kvůli tomu.“

„To je pravda. Jste ochoten se mnou mluvit?“

„Jsem. Ale nebude to lehké.“

„Lehké to bývá málokdy. Ovšem my to zvládneme. Vezměme to hezky od začátku: od doby, kdy jste pracoval v Rotherhamu.“

Jonathan pohybuje čelistí ze strany na stranu. Nakonec začíná pomalu hovořit, jako by mu slova dělala potíže. „Ano, Rotherham. Polovina devadesátých let.“

„Pokračujte.“

„Jedna z pacientek v Hartwoolu trpěla utkvělou představou, že na ní někdo v noci sedí. Od dětství trpěla úzkostí – nějak to souviselo s dušením, to už přesně nevím. A v areálu kliniky se shodou okolností nacházel starý hrob zakrslé sestry, která tam prý působila, když ještě objekt sloužil jako chudobinec. Tento obraz se nějakým způsobem propojil s představou, že někdo v noci sedává na lidech, a začalo se to šířit po celém oddělení. Všichni jsme se to snažili ignorovat, jenže hysterie se šířila dál a pak se skutečně začaly dít zvláštní věci – věci, které jsme nemohli označit za běžné případy sebepoškození. Postupně se to vyhrotilo tak, že nám zemřel pacient. Vyšetřování dospělo k závěru, že to byla sebevražda, ale já jsem o tom nikdy nebyl přesvědčený.“

„Takže to mělo stejný průběh jako v Beechway?“

Jonathan vrtí hlavou. „V Beechway nikdy neměli hrob ani zakrslou sestru – tyhle věci byly jen v Rotherhamu. Tahle historka odjakživa souvisela výhradně s Hartwoolem.“

„A vy jste ji pak přenesl do Beechway? A pomohl jí tam zapustit kořeny?“

„Ne.“

„Ne? Takže jak se ta zkazka dostala sem na jih?“

„To vám teď právě řeknu.“

taktika

Blecha ten hovor přijme, když lezou z dodávky. Její tým pro dnešek ukončil pátrání, avšak na jedné střežené psychiatrické klinice na předměstí Bristolu nastala krizová situace a dispečer se jí ptá, jestli si mohou udělat přesčas a zajet tam k případnému zásahu.

Blecha krátce hovoří se svými muži a pak dispečerovi odpovídá, že tam budou za třicet minut. Členové týmu opět lezou do dodávky, otevírají klec pro zadržené osoby situovanou v zadní části nákladového prostoru a berou si odtamtud zásahovou výstroj. Na taktické a krizové operace jsou zvyklí: když se právě nepotápějí, tráví spoustu času pátráním nebo zatýkáním osob – často drogových dealerů. Znají všechny triky spojené s dynamickými průniky do objektů a na stěně jejich dodávky visí v síťovině jejich „univerzální klíč“ – beranidlo. Blecha usedá za volant a vyráží skrz dopravní špičku na místo. Za toto rozptýlení je skoro vděčná. Má pocit, že to předstírané pátrání by nevydržela už ani minutu.

Klinika Beechway je celá rozsvícená, obehnaná policejním kordonem a chráněná žiletkovým drátem. Někteří členové týmu kliniku znají, protože už tady byli: naposledy tu pátrali po pohřešované pacientce, o které Jack včera večer mluvil. Po Pauline Scottové. Blecha si na to dobře vzpomíná.

Jejich tým není na místě jako první: všude už se to hemží policejními dodávkami a označenými osobními vozy s blikajícími majáčky. Uvnitř se situace docela věrně blíží anarchii. Blecha odvádí své muže na místo zásahu, které se nachází na oddělení s názvem Myrta, a spolu s Wellardem fungujícím jako její pravá ruka hodnotí dveře. Proniknout pomocí beranidla dovnitř nepotrvá ani deset vteřin, ale tým musí čekat na souhlas. Domlouvají se na protokolu rádiové komunikace, Blecha pověřuje Wellarda vedením zásahu a vrací se prosklenou chodbou na bezpečnostní dispečink.

Hlavní protagonisté se sešli v místnosti, z níž se vchází do samotného operačního centra. Je to jakási odpočívárna pro personál, vybavená lednicí, televizorem a kávovarem. Šéfem operace – takzvaným „stříbrným velitelem“ – je vysoký muž s jemnými rysy, s nímž už Blecha v minulosti spolupracovala. Vedle něj sedí jeho taktický poradce a bronzový velitel. V proskleném operačním centru se pak pohybují bezpečnostní šéf kliniky, jeden z jeho podřízených a také nejvýše postavený člen zdravotnického personálu – muž v obleku, kterého jí představili jako Joea LeGrandea.

LeGrande je pohledný a velmi milý – to vidí Blecha na první pohled. Čiší z něj dobrosrdečnost a laskavost a ze vzniklé situace je totálně rozhozený. Rázuje po smístnosti, máchá rukama, sepíná dlaně a neustále vrhá pohledy na jeden monitor zachycující jakousi neměnnou šedou texturu. Únosce jménem Isaac Handel přelepil objektiv bezpečnostní kamery páskou. Už je to tři čtvrtě hodiny a nikdo nemá tušení, co se v místnosti děje.

„Nemyslíte, že byste se měl posadit?“ říká Blecha potichu LeGrandeovi, když je u ní dostatečně blízko. „Nechci vás urazit, ale takhle moc dobře nepůsobíte.“

LeGrande jí věnuje letmý pohled. Jeho oči mají velmi tmavě hnědou barvu.

„Ne,“ odpovídá. „Ale děkuju.“

Tomu člověku jde zjevně o víc. Incident má pro něj osobní rozměr. Možná to nějak souvisí se ženou, která je v té místnosti zamčená s únoscem. Blecha si nemůže pomoci a rovněž přesouvá pohled na monitor zobrazující monotónní šeď. Joe LeGrande si její reakce okamžitě všimne.

„Já vím,“ říká. „Je to hrozné, viďte? I pohled na něco nepříjemného bych snad snášel líp než tohle.“

„Myslíte?“

„No jistě, proboha. Vím, že to bude jako otevírat Pandořinu skříňku, a dřív nebo později k tomu stejně dojde.“

Přicházejí dva specialisté na vyjednávání. První je vyjednavač s celostátní působností a asistuje mu místní „důstojnice vyjednávací podpory“, která se Bleše představuje jako Linda. Právě ona povede vyjednávání pod dohledem svého zkušenějšího kolegy. Obchází všechny přítomné a každému energicky podává ruku, jako by mu chtěla sdělit: Dobře, můžete se uklidnit, už to mám pod kontrolou. Je to drobná třicátnice s lesklými kaštanovými vlasy. Na sobě má džíny a dlouhý pruhovaný propínací svetřík s rukávy, které si neustále přetahuje přes zápěstí, jako by jí byla zima.

Všech šest přítomných nyní vytváří hlouček a probírá možné strategie. Jakmile přichází řada na Blechu, vysvětluje ostatním, jak dlouho zhruba potrvá násilné vniknutí do „tichého pokoje“. „Ovšem,“ říká na závěr a po očku sleduje Lindu, „předpokládám, že toto je až poslední možný scénář.“

„Samozřejmě. A ještě bych vás o něco poprosila, seržantko: mohla byste mě neinformovat o krocích, které budete podnikat ve věci případného zásahu? Pokud velitel operace rozhodne, že nezbývá jiná možnost než násilné vniknutí do pokoje, tak to prostě udělejte a nehlaste mi to předem. Kdybych totiž věděla, že se chystáte vzít tu místnost útokem, projevilo by se mi to na hlase. Podobné věci dokážou úplně zničit vztah, který s únoscem navážete – takže bude lepší nechat mě v nevědomosti.“

„Slyšeli jste?“ oslovuje velitel shromážděný tým. „Veškeré rozhovory týkající se případného zásahu se budou vyřizovat pouze v této místnosti. A ztlumte hlasitost na minimum.“

„Chtěl bych mít možnost taky s nimi mluvit,“ prohlašuje Joe náhle. „Dalo by se to zařídit?“

Linda vrhá na velitele pochybovačný pohled. „ZTS?“ ptá se. „Nebude vám to vadit?“

„Co je to ZTS?“

„Promiňte, pane – znamená to ‚zprostředkování třetí stranou‘. Prostředník. Není důvod, proč by jím nemohl být, pokud má k případu co říct.“

„Tak co?“ táže se velitel Joea. „Máte k případu co říct?“

„Rozhodně ano. Jsem tu služebně nejstarší člen personálu a kliniku znám jako svoje boty. Pracuju tady čtyři roky a Isaac tu byl celou dobu hospitalizován. Takže znám i jeho – znám ho opravdu dobře. Není vždycky tak přímočarý, jak na první pohled vypadá.“

Linda si Joea měří pohledem. „Totiž, pane,“ oslovuje velitele a nespouští přitom oči z Joea, „nebudu proti tomu nic namítat, ale je třeba ho náležitě poučit a samozřejmě chci mít hlavní slovo.“

„Jednání povede ona,“ upozorňuje Joea velitel. „Pokud bude potřebovat, abyste se do jednání vložil vy, požádá vás o to. Rozumíte?“

„Rozumím.“

Hlavní vyjednavač začíná připravovat Lindě v operačním centru pracovní stanici skládající se z notebooku, mikrofonu a poznámkového bloku. Blecha stojí o kus dál s vysílačkou v pohotovostní poloze. V okamžiku, kdy jí dá stříbrný velitel souhlas, přetlumočí ho Wellardovi na oddělení Myrta. Linda zatím přísně rozmlouvá s LeGrandem a probírá s ním sáhodlouhý seznam věcí, které smí nebo nesmí dělat. Všechno se musí dít s jejím souhlasem nebo se souhlasem hlavního vyjednavače. Nakonec všichni ustupují do odpočívárny, takže Linda zůstává v centru sama s řadou monitorů. Joe stojí ve dveřích mezi oběma místnostmi a vedle něj čeká hlavní vyjednavač, který má rovněž v ruce zápisník – je připravený přenášet informace mezi Lindou a velícím týmem.

Po chvíli dává hlavní vyjednavač signál a Linda začíná hovořit. „Zdravím vás, Isaaku. Promiňte, nechtěla jsem vás vylekat, ale jmenuji se Linda a specializuji se na vyjednávání s únosci.“ Usmívá se. „Zní to trochu nabubřele, viďte, ve skutečnosti je mým úkolem trochu si s vámi pohovořit – zjistit, co se děje a co vás přivedlo tam, kde se teď nacházíte.“

Displej jejího notebooku je rozdělený na dvě poloviny. Na jedné polovině kmitá spektrogram jejího hlasu, zatímco druhá obsahuje stopky měřící uplynulý čas. Pod stopkami svítí přesýpací hodiny s neonově modrým pískem.

„Isaaku? Chtěl byste to taky? Chtěl byste si promluvit?“

Všichni se zlehka předklánějí a napínají uši, aby jim neunikla odpověď. Monitor otočený tak, aby na něj viděli velitelé zásahu, ale Linda nikoliv, zachycuje chodbu s připravujícími se Blešinými muži. Čas od času některý z nich pohlédne do kamery a povzbudivě vztyčí palec. Obraz, který má před sebou na monitoru Linda, se bohužel nemění: objektiv kamery umístěné v „tichém pokoji“ stále snímá šedivou strukturu lepicí pásky.

Přesýpací hodiny se obracejí, což znamená, že uplynula první minuta. Linda znovu tiskne tlačítko mikrofonu. „Zopakuji to ještě jednou – tyhle mikrofony někdy nejsou moc zřetelně slyšet. Jmenuji se Linda a dnes jsem tady, abych se pokusila pochopit, co se vám stalo. Jsem tu pro vás, Isaaku. Jestli máte mobilní telefon, dám vám svoje číslo a vy mi na ně můžete zavolat – nikdo jiný pak neuslyší, o čem se spolu budeme bavit. Bude to jen mezi námi.“ Dělá krátkou odmlku. „Jsem tady pro vás, Isaaku. Opravdu.“

Znovu ticho. Nikdo nepůsobí nijak rozrušeně. Pouze Joe. Neustále vrhá přes rameno bezmocné pohledy na hlavního vyjednavače, jako by ho vybízel: Dělejte něco. Ať už se něco děje.

Linda znovu aktivuje mikrofon a velice jasným a klidným hlasem diktuje Isaakovi své telefonní číslo. Opakuje ho třikrát a dodává: „Isaaku, vy už jste se několik dní pořádně nevyspal. Musíte být unavený. Necítil byste se líp, kdybyste si se mnou na chvilku popovídal? Chci vám pomoct, ale to můžu udělat jen tehdy, pokud pochopím, co se s vámi děje.“

Stále žádná odpověď.

Už jsou tam hodinu. Kdo ví, co se za těmi dveřmi odehrává.

Berrington Manor

Jonathan Keay je křehký muž s popelavou kůží a tmavě hnědými kruhy pod očima, které vypadají jako modřiny. Posune se tak, aby seděl čelem ke Cafferymu, a obličej se mu křiví vypětím.

„Poslouchám vás,“ říká Caffery významně. „Čekám.“

Keay vydává táhlé a unavené povzdechnutí. „Ano, ano, ano.“

„Vy mi teď povíte, jak je možné, že se všechny charakteristické znaky někdejších událostí v Rotherhamu přenesly na kliniku Beechway a začaly se tam šířit. Až si nakonec vyžádaly dvě úmrtí a…“

„Dvě?“

„Ano. Jedno v roce 2009…“

„Pauline Scottová.“

Caffery váhá. „Pauline Scottová. Ano. V té době jste už byl v Beechway.“

„To ano, ale co to druhé úmrtí?“

„Zelda Lorntonová. Zemřela téměř před dvěma týdny. A patolog tehdy nedospěl k jednoznačnému závěru.“

„Zelda?“

„Ano. Evidentně jste ji znal.“

Následuje dlouhé ticho. Jonathan zkoumá Cafferyho tvář, jako by hledal odpověď na něco velmi bolestného. Poté dlouze a roztřeseně vzdychá a otáčí se na židli zády ke Cafferymu. Ten si zprvu myslí, že se Jonathan chystá něco vyťukat na počítači, a teprve po chvíli si uvědomuje, že Jonathan pláče. Tiše a bezmocně. Ramena mu poskakují sem a tam a hrudník se mu křečovitě zvedá.

jed

Už je to hodina a půl a Joe nemůže, prostě nemůže najít klid. Stojí v operačním centru a celý se třese, avšak zatím si toho všimli jen dva lidé. Prvním z nich je Ranař, který položil Joeovi ruku na záda a nechal ji tam tak dlouho, aby mu adresoval tiché sdělení: Já vím, kamaráde. Vím, co se s tebou děje. A i když to veřejně nepřiznám, věř mi, prosím tě, že jsem v tom s tebou. Druhým člověkem je seržantka podpůrného týmu, žena s jemnými blonďatými vlasy a sytě modrýma očima. Ačkoliv je v zásahové výstroji a neprůstřelnou vestu má obtěžkanou vysílačkami a nejrůznějším vybavením, je natolik citlivá, že si toho všimla. Joe na sobě cítí její pohled. Ta žena to zkrátka ví.

Na monitoru zatím muži v černých uniformách a zásahových vestách zkoušejí dveře, kontrolují kamery, vyhodnocují možná rizika a studují plány budovy a protipožární systém. Pokud se náhodou zastaví, vždy stojí v mírném rozkroku, jako by chtěli naznačit, že nemohou srazit nohy k sobě, jak je mají svalnaté. Ramena a paže mají tak široké a pevné, že si Joe připadá zcela méněcenný.

Druhý monitor dál přenáší do místnosti obraz šedé lepicí pásky. Nic se nezměnilo. Jen výstup z reproduktorů je nastavený o něco hlasitěji, aby členové týmu zachytili veškeré nuance toho, co se v „tichém pokoji“ děje. Z reproduktorů se však line jen ticho – naprostá a beznadějná absence zvuku.

Přesýpací hodiny se znovu obracejí. A znovu. Možná Lindě pomáhají lépe se soustředit. Joeovi však připomínají všechny věci, před nimiž si jeho máma instinktivně zakrývala oči, protože věděla, že by u ní mohly vyvolat epileptický záchvat. Každé jejich obrácení znamená další minutu, kdy měl Isaac Handel volné ruce k tomu, aby si s Melanií dělal, co se mu zlíbí. A že to bude spousta věcí, tím si je Joe jistý. Vybavuje si, jak se na ni Handel vždy na chodbě díval. Jak mhouřil oči, až se mu zúžily v pouhé štěrbiny. Teď může nerušeně realizovat všechny představy, které ho tehdy napadaly.

Joe doufá a zároveň se modlí, aby jeho fantazie byla bohatší a krutější než Handelova.

Detektiv-inspektor Caffery je mimo signál. Joe by se cítil mnohem lépe, kdyby tady byl. Moc mě to mrzí, moc mě to mrzí, naznačuje neslyšně ústy směrem k monitoru zabírajícímu pásku. Moc mě to mrzí, Melanie…

Vtom Handel strhává pásku, kterou použil k přelepení mikrofonu. Ozývá se ohlušující zvuk, který všechny vyleká. Šéf bezpečnosti se spěšně naklání nad Lindu a snižuje hlasitost. Členové týmu ani nedutají. Hlavní vyjednavač vedle Joea sklání obličej a dotýká se rukou čela. Linda přikládá dlaň na mikrofon, jako by si nepřála, aby k únosci a rukojmí prosáklo jediné špitnutí, jediný zvukový projev pohybu. Joe se tiše opírá o zeď a doufá, že si lidé stojící za ním nevšimli, že se mu už zase třesou nohy.

Poté mizí páska i z kamery. Následuje oslepující záblesk světla, než se objektiv přizpůsobí náhlému jasu. Nakonec se v záběru objeví obrysy místnosti.

Melanie sedí na podlaze zády ke zdi a hlavu má sklopenou. Joe se předklání, dychtivě si ji prohlíží a hltá veškeré detaily. Melanie je oblečená. Má na sobě šaty, ve kterých přijela na kliniku. Nic není strhané ani roztrhané. Ramena má svěšená, ale je naživu. Dýchá. Joe z tohoto úhlu nepozná, jestli utrpěla nějaké zranění.

Isaac Handel stojí v rohu místnosti a jeho hlava vypadá vlivem zkrácení perspektivy větší. Na zemi před ním leží jeho brašna. Isaac přešlapuje z nohy na nohu, křečovitě si otírá ruce a neklidně těká očima mezi Melanií, dveřmi a kamerou. Džíny má příliš velké, takže mu na vychrtlém těle visí – alespoň jsou však zapnuté, všímá si Joe. A nikde na jeho oblečení nejsou stopy krve.

Hlavní vyjednavač se vyklání ze dveří do odpočívárny a šeptem popisuje celý výjev veliteli. Joe slyší útržky jejich rozhovoru: Dejme tomu čas…, uvidíme, jak se to vyvine…, realizovat plán vydání… Snaží se kontrolovat dech a nevydat ani hlásku. Být zticha teď vyžaduje všechnu jeho vůli.

Melanie zvedá hlavu a dívá se do kamery. Tvář má nedotčenou, bez podlitin a bez krve. Její oči jsou však jako dvě černé díry.

„Slyšíte mě?“ ptá se.

Linda zapíná mikrofon a přitahuje si ho k sobě. „Ano, slyším vás. Jmenuji se Linda.“

Melanie přitakává. „Já vím. Slyšeli jsme všechno, co jste řekla.“

„Takže,“ ptá se Linda, „budu mluvit s vámi, nebo s Isaakem?“

„Budete mluvit se mnou,“ odpovídá Melanie. „Vy jste od policie, Lindo?“

„Řeknu vám to takhle: technicky vzato ano, avšak moje role je teď poněkud jiná. Nejsem tady jako policistka, nýbrž jako člověk, který může pomoci vám i Isaakovi. Vím, že v tuto chvíli máme ještě možná daleko k tomu, abyste z té místnosti vyšli, ale mým úkolem je s vámi mluvit a probrat způsob, jímž k tomu dojde. Takže, Isaaku, pokud přemýšlíte, jak vyjít ven, pak já jsem člověk, který to s vámi může prodiskutovat.“

„To je v pořádku,“ konstatuje Melanie. „Celé to proběhne naprosto přímočaře.“

Isaac v koutě horečně přitakává. Je stále rozrušenější a stále rychleji tře dlaně o sebe.

Linda vrhá pohled na Joea. Před chvílí totiž použil totožný výraz. Isaac není vždycky tak přímočarý, jak vypadá.

„Přímočaře?“ opakuje Linda do mikrofonu.

„Přesně tak.“

„Dobře, Melanie,“ říká vyjednavačka pomalu. „Povězte mi trochu víc. Všichni teď pracujeme na tom, abyste odtamtud vy i Isaac spokojeně odešli a aby to všechno bylo za námi.“

„Ano.“ Melanie zvolna kývá hlavou. „Stačí, když mě budete poslouchat.“

„Už vás poslouchám.“

„A koho tam vlastně máte? Kdo všechno nás slyší?“

„Chcete dát našemu rozhovoru soukromější ráz? Jestli chcete, můžu všechny požádat, aby odešli.“

„Ne. Jenom chci vědět, kdo tam je.“

„Dobrá, takže jsem tady já a je tu jeden můj kolega z Londýna. Pak tady jsou dva členové vašeho bezpečnostního týmu. A dále…“ Dívá se na velitele, který stojí s rukama založenýma na hrudi vedle dveří. Zvedá hlavu a rychle jí kroutí. „A dále,“ opakuje Linda a téměř bez zaváhání vynechává velitele i jeho taktického poradce, „je tu váš koordinátor péče.“

„Joe?“

„Ano. Joe.“

„Ahoj, Joe.“ Melanie zvedá ruku do kamery a vážně jí mává. „Ahoj.“

Joe hledí na hlavního vyjednavače. Roztahuje ruce a mlčky se ptá: Co mám dělat? Mám odpovědět? Vyjednavač kývá hlavou, Joe přechází přes místnost, naklání se a mluví do mikrofonu. Je tak blízko u Lindy, že cítí její parfém – a ona nejspíš na oplátku slyší, jak mu buší srdce.

„Ahoj, Melanie. Tady jsem.“ Odmlčí se a nespouští oči z monitoru. A pak instinktivně dodává: „Ahoj, Isaaku.“

Isaac Handel jeho hlas zná. Zvedá ruku na pozdrav. Linda zlehka odsunuje mikrofon od Joea.

„Melanie,“ oslovuje rukojmí, „jak jste to myslela, když jste řekla, že to proběhne přímočaře?“

„Ano,“ říká Melanie pomalu a dívá se na Isaaka. „Bude to velice přímočaré. Prostě se jen přiznám ke svým zločinům.“

„Ke zločinům?“

„Konkrétně k následujícím věcem: že jsem…“ Ředitelka kliniky přestává mluvit a polyká – jako by se jí slova zadrhla v krku. „Že jsem mučila své, ehm, své pacienty. Že jsem jim způsobovala újmu, kterou jsem posléze vysvětlovala jako sebepoškození. Že jsem…“ Vysílá nejistý pohled Isaakovým směrem, jako by hledala nápovědu další repliky. „Že jsem, ehm…“

„Ubližovala,“ říká Isaac tupě. „Že jste jim ubližovala.“

„Přesně tak. Že jsem jim ubližovala.“

„Vkládala jste jim do hlavy lži.“

„Vkládala jsem jim do hlavy lži. A nakonec, jakkoliv to zní nepravděpodobně, nakonec jsem ve dvou případech…“ Znovu bolestivě polyká a pak větu rychle dokončuje: „Dohnala jsem je ke smrti.“

„Takže tohle jste nám chtěla říct?“

„Ano. Tohle.“ Ukazuje na místo, kde právě Isaac prohrabává brašnu. „A tohle jsem měla na sobě, když jsem to prováděla – aby mě nikdo nepoznal.“

Isaac se narovnává a ukazuje na kameru masku. Je to plexisklová radiační maska – Joe ji okamžitě poznává. Nosili ji někteří lidé na neurologické klinice, kam chodila jeho máma. Vybavuje si obrázek, který nakreslila Zelda, a také postavu, již on sám viděl u Melanie na zahradě. Tu strašidelně hladkou neforemnou hlavu.

Nastává dlouhé ticho. Linda vypíná mikrofon, odráží se patami a posouvá se na židli blíž k hlavnímu vyjednavači. „Přikročit k plánu kapitulace?“

„Jo. Ale ještě počkejte – projednám to.“

Otáčí se do odpočívárny a sykavě sděluje veliteli zásahu: „Můžeme zahájit plán kapitulace – vypadá to dobře.“

Seržantka s milým obličejem vychází z místnosti a cestou mluví do vysílačky. Napětí v operačním centru téměř hmatatelně polevuje. Linda a hlavní vyjednavač se k sobě naklánějí a muži v zásahové výstroji na monitoru začínají ustupovat od „tichého pokoje“. Na druhé kameře právě Isaac usilovně odšroubovává železné tyče, jimiž zatarasil dveře. Joe se upřeně dívá na Melanii. Na radiační masku.

V operačním centru teď možná panuje o něco menší napětí, ale ve vzduchu je cítit i něco dalšího: jakési zvláštní zklamání, že všechno skončilo tak snadno – že Isaac ve skutečnosti není vyšinutý fanatik, na kterého se připravovali, nýbrž schizofrenik, kterého Melanie hravě odzbrojila svým falešným přiznáním. Žádné hrdinské činy se nekonají; žádné dynamické průniky ani záchrana rukojmích. Prostě jen narazili na dalšího cvoka.

Joe však stále není spokojený.

„Pane?“

Všichni přítomní se k němu otáčejí. Joe se upřeně dívá na velitele zásahu. „Můžu s ním promluvit, než vyjde ven?“

Velitel naklání hlavu. „Situace se zklidňuje. Přešli jsme na plán kapitulace a myslím, že víme, s čím máme co do činění.“

„Opravdu? Víte jistě, že se Handel o něco nepokusí, jakmile se otevřou dveře?“

„Tým je na to trénovaný.“

„Já jsem taky trénovaný a s tímto pacientem mám obzvlášť bohaté zkušenosti. Blafuje – znám ho. V podobné situaci už jsem se s ním jednou ocitl a vím, že se v této fázi začnou události ošklivě vymykat z rukou.“

Velitel o tom chvíli přemýšlí a pak kývá hlavou na hlavního vyjednavače. „Ať to zkusí.“

„Díky.“ Joe kontroluje svůj telefon v pouzdře na opasku. Čeká, až se mu ozve Caffery. Už mu poslal šest textových zpráv a nechal mu tři vzkazy, v nichž ho informoval o vývoji situace, ale detektiv mu pořád nevolá zpátky. Vrací telefon do pouzdra a přechází k pracovní stanici. Linda se na něj mračí – vůbec nemá z jeho vsuvky radost, ale nakonec vstává a rozmrzele mu přistrkuje židli.

„Nezvorejte mi to…,“ šeptá. „Hlavně mi to, prosím vás, nezvorejte.“

Joe přitakává, sedá si a zapíná mikrofon. „Isaaku?“ navazuje konverzaci. „Isaaku, to jsem já.“

Isaac na monitoru přestává odstraňovat ze dveří tyče. Zaklání hlavu a civí do kamery.

„Joe?“

„Ano. To jsem já, Joe. Chtěl jsem se tě na něco zeptat, Isaaku. Stál jsi před čtyřmi dny v noci za oknem paní Arrowové?“

Isaakovy oči bloudí po okolí, jako to dělají často, když je Isaac ve stresu – podobně těkají očima slepci neschopní fixovat pohled na cokoliv konkrétního. Vyvolává to dojem, že Isaac odpovídá někomu, koho vnímá za svýma očima. „Ano,“ prohlašuje. „Stál jsem tam.“

„Proč jsi tam byl?“

„Ehm.“ Handel zavírá oči a opět je otevírá. „Protože ona musela být vyděšená tak jako oni.“

„Jako kdo?“

„Jako Pauline, Zelda a Moses, když jim seděla na prsou. Chtěl jsem, aby byla taky tak vyděšená.“

Linda si odkašlává. Když se k ní Joe otáčí, vidí, že mu do bloku narychlo načmárala vzkaz: Nekonfrontujte ho. Přijměte jeho odpovědi. Souhlasit s ním je v pořádku. Cíl = dostat ven rukojmí.

Joe přikyvuje a znovu mačká tlačítko mikrofonu. Tentokrát ho ovšem preventivně zakrývá rukou, aby mu Linda nemohla mikrofon vypnout. „Isaaku?“

„Ano, co je?“

„Otrávils mi psa, do prdele?“

Linda se ostře nadechuje. Postaví se vedle Joea a adresuje mu významný pohled.

„Odpověz mi, Isaaku,“ dodává Joe spěšně. „Proč jsi mi otrávil psa?“

Isaac naklání hlavu ze strany na stranu, jako by právě slyšel něco tak absurdního a nevysvětlitelného, že si to vůbec nedokáže představit. „Otrávil?“ mumlá. „Myslím, že tohle jsem neudělal, Joe. Tohle bych opravdu neudělal. Já mám psy rád, to teda jo.“

Berrington Manor

Konečně se Jonathan Keay uklidňuje. Lapá po dechu a loká vzduch jako vodu. Když se přestává třást, vykasává si tričko z kalhot a otírá si tvář.

„Takže?“ ptá se Caffery.

Jonathan pokyvuje hlavou. Olizuje si rty. „O Zeldě jsem nevěděl. Kdybych býval tušil, že se to stane znovu, tak bych… Tak bych nějak zakročil.“

„To jistě ano. Ale vraťme se k vašemu nástupu do Beechway. Do doby, kdy jste se o tom, co se dělo v Rotherhamu, poprvé zmínil Isaaku Handelovi. Bylo to v době, kdy…“

Jonathan se na Cafferyho úsečně dívá. „Isaaku Handelovi?“

„Ano. Povězte mi, jak jste se spolu bavili. Během výtvarných terapií jste s ním pracoval na těch jeho loutkách – na panenkách. Pomáhal jste mu s nimi.“

Jonathan se mračí. Jeho oči přejíždějí po celé Cafferyho tváři, jako by se snažily zjistit, kam to všechno spěje – jakou strategii vlastně Caffery sleduje. „Ano, pomáhal. Ty loutky byly pro Handela něco jako… ventil.“

„Takže jste ho nechával pracovat s nástroji.“

„Ano, a celou dobu jsem na něj dohlížel. Po každé terapii jsem veškeré vybavení zkontroloval a odnesl. Přesně podle předpisů.“

„Isaac si myslel, že pomocí těch panenek může ovládat lidi. To je vám známo, že?“

„Ano, uvědomuji si, že tomu věřil. Ale jak to se vším souvisí?“

„A nikdy jste z titulu své profese neměl výhrady k tomu, co dělá? Že zašívá panenkám oči?“

„Výhrady? To vůbec ne. Připadalo mi zvláštní, že vyobrazuje smrt právě tímto způsobem. Ale nijak se to nevymykalo věcem, s nimiž se na místech, jako je Beechway, běžně setkáváte.“

Caffery vytahuje telefon a listuje snímky panenek. Nachází fotografii panenky na růžovém saténu, která představuje Pauline, a podává přístroj Keayovi. Ten se naklání nad displej a prohlíží si panenku. Přitakává. „Ano, to je Pauline. Ten růžový satén, to je vyjádření Isaakovy snahy udělat Pauline pohodlí.“

„Udělat jí pohodlí? Tím, že ji zabije?“

„Cože?“ Jonathan třeští oči. „Isaac?“

„Ta panenka, kterou vyrobil… Má zašité oči, úplně stejně jako panenky představující jeho rodiče. Handel tím dával najevo, jaký osud Pauline přál – co s ní zamýšlel udělat.“

„Ne. Ne. To je všechno…“

„Co je to všechno?“

„Omyl. Isaac možná zašil panenkám svých rodičů oči, než je zabil, to já nevím. Ale v případě Pauline to bylo jinak – její panence zašil oči až potom, co ji našli v areálu. Mimořádně ho to rozrušilo. Proto ta panenka pokojně odpočívá na růžovém saténu. Je to taková její rakev. A tohle má představovat Zeldu? Podívejte, té taky zavřel oči. Ale určitě to udělal až po její smrti, předtím ne.“

Caffery odkládá telefon. „Dobře,“ prohlašuje klidně. „Takže vy tvrdíte, že jsem to všechno špatně pochopil?“

Jonathan přitakává. Ve tváři má stále nevěřícný výraz. „Ano. Máte to úplně popletené.“

„Vážně? Tak mi povězte, jak je to správně.“

Jonathan si svírá ruce mezi koleny, jako by se bál, že nezávisle na jeho vůli provedou něco, čeho pak bude litovat. „Dobrá,“ souhlasí nakonec. „Dobrá. Řekněte mi: kolik toho víte o domácím násilí?“

Caffery před lety absolvoval na toto téma jednodenní kurz Londýnské metropolitní policie. Vybavuje si některé základní fráze: cykly týrání, stockholmský syndrom, ospravedlňování, sebeobviňování. Pamatuje si to, protože jednou sám udeřil přítelkyni a dodnes si to dost dobře nesrovnal v hlavě.

„Víte alespoň něco o psychologii tyrana a oběti?“ ponouká ho Jonathan. „A když někdo řekne ‚domácí násilí‘, vybaví se vám automaticky muž v roli násilníka na ženě?“

„Nebo muž na muži.“

Jonathan vstává a zvedá lem svého trička. Caffery hledí na jeho holé břicho. Žebra a břicho jsou pod růžovým tejpem poseté podlitinami; některé už žloutnou nebo zelenají, zatímco jiné se slévají do tmavších skvrn. Na několika místech má Jonathan hluboké škrábance – některé nejméně dvacet centimetrů dlouhé. Jeden z nich vypadá, že se na jednom místě zanítil. Jonathan se snaží přetáhnout tričko přes hlavu, ale nedaří se mu to. „Promiňte. S tímhle mi budete muset pomoct.“

Caffery vstává a vědom si choulostivosti tohoto úkonu opatrně zvedá tričko z Jonathanova pasu. Jakmile mu ho vyhrnuje nad hrudník, okamžitě vidí, že se Jonathanovi od podpaží do podpaží táhnou další hluboké škrábance. Na čerstvě zhojených jizvách ulpívá krusta zčernalých strupů. Caffery na rány mžourá. V tlumeném světle počítačové obrazovky jsou špatně rozeznatelné.

„Nesesmilníš.“ Jonathan se znovu opírá o židli a křiví tvář bolestí. „Potřebujete zrcadlo, abyste to přečetl. Moje partnerka si myslela, že od ní odcházím. Takže to provedla tak, abych měl ten nápis na očích pokaždé, když se podívám do zrcadla. Rodičům jsem řekl, že jsem se porval v hospodě. Chtějí, ať podám trestní oznámení. Ale já to odmítl.“ Bolestivě otáčí hlavu, aby viděl Cafferymu do tváře. „Myslím, že jsem celou dobu čekal, až se tu objevíte.“

„Vaše partnerka?“

„Jste na omylu, když si myslíte, že domácí násilí je pouze záležitostí mužů vybíjejících si vztek na ženách nebo mužů páchajících násilí na mužích. Tohle mi například udělala žena.“ Jonathan vidí Cafferyho výraz a suše se směje. „Já vím – když to člověk prohlásí, tak mu nikdo nevěří. Ale opravdu se to děje, věřte mi. Moje partnerka například použila benzodiazepin. Nejsem na léky vůbec zvyklý, takže mě dokonale odrovnaly. Probudil jsem se po deseti hodinách. Myslel jsem si, že je to všechno zlý sen, jenže pak jsem si všiml, jak mi partnerka ošetřuje a ovazuje rány. Seděla na podlaze vedle postele a plakala. Prosila mě o odpuštění. Byl jsem do ní tak zamilovaný, že bych tehdy býval uvěřil čemukoliv jinému než tomu, že by mohla… Že by mohla provádět věci, které prováděla.“

„Má vaše ‚partnerka‘ nějaké jméno?“

Jonathan Keay váhá. A pronáší tlumeným hlasem, který se blíží šepotu: „Melanie Arrowová.“

„Melanie Arrowová?“ Caffery sklání hlavu a mračí se na Jonathana. „Ředitelka kliniky?“

Jonathan přitakává. Tiskne si dva prsty z boku na ohryzek, jako by se snažil kontrolovat něco, co mu prochází hrdlem. „Pracovali jsme spolu skoro dvacet let. Nedokázala udržet žádný vztah – s nikým. Byl jsem tam a díval se, jak chlapi přicházejí a odcházejí. Sledoval jsem, jak ji každý vztah ničí. A čekal jsem, až na mě přijde řada. Byl bych za ní šel na kraj světa. Ta ženská byla vším, čím jsem já nebyl. Já, změkčilý chlapeček z prestižní školy, s pokročilou znalostí latiny a s bohatou maminkou a tatínkem, a na druhé straně ona, která se narodila ve slumu v Gloucesteru. Podle její řeči byste to nikdy nepoznal, viďte? Vydrápala se po žebříčku až úplně nahoru – na pozici, kterou zastává dneska. Poznal jsem ji, když jsem vystoupil z kolotoče velkých peněz a stal jsem se ‚Občanem Keayem‘. A ta ženská mě okamžitě… Koneckonců jste ji viděl sám. Byla krásná, byla milá a především to byla bojovnice. Umíte si představit, co to se mnou udělalo?“

Jonathan dělá odmlku a opět hledí na své ruce – dlaně má položené na posteli a opakovaně je zatíná v pěst.

„Jenže jsem jí nedokázal být oporou – udržet ji v mezích příčetnosti. Bylo to jako držet nad hladinou hlavu tonoucího člověka. A když jsem konečně odhalil, kým ve skutečnosti je – nebo spíš čím je –, řekl jsem jí, že odcházím. Od ní, z kliniky, z celé branže.“ Ústa se mu křiví do ironického úsměvu. „A v tu chvíli jsem dostal cejch. Cizoložství.“

„Proč mi to říkáte, Jonathane?“

„Vy to nevíte?“

Caffery sleduje Jonathana pevným pohledem. „Rád bych to slyšel od vás.“

„Takové dětství, jaké prožila Melanie, člověka poznamená. Když byla ještě malá holka, dostal její táta rakovinu. Přežil ji, ale ona každému vyprávěla, že zemřel. Plakala před každým, kdo jí byl ochoten dopřát sluchu – a on byl přitom živý a zdravý. Prostě se chtěla od rodičů odstřihnout. Její otec pracoval v komunálních službách – v podstatě to byl popelář – a ona byla příliš hrdá na to, aby to přiznala.“

„Znovu se vás ptám, proč mi to říkáte, Jonathane.“

Keay si rozpačitě odkašlává. „Když pacienti v Beechway začali mluvit o Maud úplně stejně jako předtím pacienti v Hartwoolu, napadlo mě…“ Mává si rukou před obličejem, jako by chtěl naznačit, že je slepý. „Já vlastně nevím, co mě napadlo. Zřejmě jsem procházel fází popírání. Byl jste někdy do někoho tak zamilovaný, že byste kvůli němu zavřel oči prakticky před čímkoliv? I před něčím takovým?“

Caffery na to nedokáže odpovědět. Ani sám sobě, natož Jonathanu Keayovi.

„Dokonce, i když umřela Pauline, snažil jsem se sám sobě namlouvat, že odešla ze světa z vlastní vůle. Melanie je absolutně rozkošná – dokáže tak okouzlit všechny kolem sebe, že by nikoho ani nenapadlo, čeho všeho je schopná…“ Jonathan znovu dělá odmlku a otírá si oči. „Byl to takový její vzorec chování po ukončení vztahu, její způsob, jak si vybít vztek a frustraci. Každé zjevení Maud můžete přesně načasovat podle data jejího rozchodu. Pauline se stala ve svém pokoji terčem útoku týden poté, co Melaniin manžel požádal o rozvod. O dva týdny později si Moses vyloupl oko. A vy mi teď říkáte o Zeldě. Týden potom, co jsem odtamtud odešel.“

Caffery si zakládá ruce na prsou, natahuje nohy, zaklání hlavu a zavírá oči. Je to poloha člověka, který si chce odpoledne na pět minut dáchnout, jenže on žádné uvolnění necítí. V duchu si dotváří celkový obraz. Přemýšlí o výpadcích proudu, kvůli nimž bezpečnostní kamery nikdy nezachytily cokoliv podstatného. Od počátku mu vrtalo hlavou, jak dokázal Isaac své útoky tak přesně načasovat – jako by byl na výpadky připravený. Ovšem pokud je Scoobyho duchem Melanie Arrowová…, tak to všechno zapadá do sebe. Jako ředitelka kliniky měla přístup do všech částí objektu. Mohla se volně procházet po klinice, měnit bezpečnostní parametry, pojistky i zámky. A jejími oběťmi byli vždy pacienti, kteří se u personálu netěšili oblibě. Myslela si snad, že budou ostatním scházet o to méně? Anebo si je vybírala proto, že jí lezli nejvíc na nervy?

Caffery otevírá jedno oko. Jonathan na něj zírá. „Co je?“ ptá se Caffery. „Co?“

„Něco vám teď povím a vy mi to musíte věřit: ta ženská je šílenější a nebezpečnější než kterýkoliv pacient na klinice.“

rentgenové vidění

„Co se děje?“ Melanie Arrowová je zmatená prodlevou, kterou způsobily Joeovy otázky. „Tak bude se už něco dít?“ volá z „tichého pokoje“.

Isaac zmateně těká očima sem a tam a snaží se pochopit tuto změnu nálady. Ačkoliv je totiž inteligentní, neumí lhát. Možná je schopen manipulovat s lidmi a páchat násilí, ale není schopen lži. Řekl, že Stewarta neotrávil, a Joe mu to věří. Z očí mu spadly klapky a najednou vidí o poznání zřetelněji, jako by byl obdařen rentgenovým viděním. Když před pár hodinami oznámil Melanii, že Stewartovi není dobře, ihned předpokládala, že něco špatného snědl. On před ní přitom o žádné otravě nemluvil; jen se zmínil, že je Stewart nemocný. A tu masku – tu radiační masku – používal její otec, když se léčil na rakovinu.

Joe se dívá na Melaniinu krásnou tvář, na oči posazené daleko od sebe, na špinavě blond vlasy. Myslí na to, jak Stewart štěkal, když ji Joe poprvé přivedl do Eden Hole.

Stewart to věděl. A teď už to ví i Joe.

„Haló?“ opakuje Melanie. „Povídám, bude se něco dít?“

Po Joeově krátkém rozhovoru s Handelem nastal v operačním centru naprostý chaos. Ranař na Joea valí oči, zatímco Linda a hlavní vyjednavač si dlouze a rozčileně vyměňují názory s velitelem. Linda přitom zahrnuje Joea nevraživými pohledy. Nakonec k čemusi dospívají, Linda se ještě jednou na Joea zaškaredí, odstupuje stranou a vrtí hlavou. Zahrnuje si košili zpátky do kalhot a rozhlíží se po místnosti, jako by hledala někoho, kdo jí potvrdí, že tohle všechno je naprostá šílenost. Velitel vstupuje do operačního centra, staví se vedle Joea, pokládá jednu ruku na stůl a druhou na opěradlo židle a naklání se tak, aby mohl s Joem tiše hovořit. „Ty výrazy, které jste použil, ničemu neprospěly. Copak jsme se nedohodli, co budete a co nebudete říkat?“

„Slibuju, že už nebudu klít. Slibuju.“

„Budu vám věřit, protože jste takříkajíc na domácím hřišti. Nezklamte mě, prosím.“

„Nezklamu.“

„Máte ještě jednu šanci.“ Zvedá obočí. „Dobře?“

Joe přitakává.

„Tak můžeme už pokračovat?“ opakuje Melanie z „tichého pokoje“. „Prosím?“

Velitel ustupuje ke dveřím. Joe ponechává hlavu natočenou tak, aby ho viděl koutkem oka a mohl sledovat, co právě dělá. Znovu mačká tlačítko mikrofonu. „Ano,“ prohlašuje pevným hlasem. „Hned to celé uzavřeme, Melanie, ale nejdřív nám řekni pravdu. Skutečnou pravdu.“

„Prosím?“

„Slyšelas mě. Vysvětli nám, proč ses tak najednou přiznala.“

„Joe,“ říká Melanie a adresuje Isaakovi významný pohled. „Opravdu mi musíš tuhle otázku klást? Copak to není zřejmé?“

Linda v odpočívárně začíná běsnit a nevěřícně rozhazuje rukama. Velitel se však – zatím – nepohnul. Ruce má založené na prsou a sleduje Joea jako ostříž.

„Melanie,“ pokračuje Joe rychle, než si to velitel rozmyslí, „trochu mi vrtá hlavou otázka, proč si to Isaac vlastně myslí. Jak vůbec Isaaka napadlo, že bys to všechno mohla mít na svědomí ty?“

„To si děláš legraci, ne?“

„Odpověz nám.“

Melanie těká pohledem mezi Isaakem a kamerou. Dává palce a kolena k sobě jako dítě, které nezná odpověď na učitelovu otázku.

„Melanie?“

„Už jsem ti to vysvětlila, Joe. Isaac si to myslí, protože jsem to přirozeně opravdu udělala.“ Melanie drží hlavu sklopenou, probodává pohledem kameru a vysílá do ní jednoznačný vzkaz: Tohle je přece jenom hra – a vy už teď konečně dělejte, co máte. „Opravdu jsem je dohnala k smrti. Opravdu jsem jim ubližovala, opravdu jsem se to snažila narafičit jako sebepoškození a opravdu jsem…“

„Řekni nám to ještě jednou,“ skáče jí do řeči Joe. „Ale tentokrát už to nehraj.“

„Joe,“ osloví ho Melanie dotčeným tónem. „Pověz mi: proč mě z téhle bryndy nechceš vytáhnout?“

„A ty mi pověz,“ oplácí jí Joe stejnou mincí, „proč se chováš tak teatrálně.“

Melanii se zasekává hlas. A pak jí tvrdnou rysy. Vytáčí nohy ven, opírá se a věší ruce podél těla. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Ale víš.“

„Ty ses asi zbláznil. Je tam s tebou ještě někdo? Kdo téhle akci velí? Kde je Linda?“

Joe se po očku dívá na Lindu, která probodává pohledem velitele. Ten se však dál jen opírá o zeď a jednou rukou si zamyšleně mne bradu.

„Chci vědět, kdo tomu velí,“ opakuje Melanie. „Dej mi ho k mikrofonu. Nebo ať se vrátí Linda.“

Velitel si poklepává prstem po rtech a zvažuje reakci. Konečně se odráží od zdi, přichází ke stolu a naklání se nad mikrofon. „Ano, Melanie. Já jsem tu nejvýše postavený policista, velitel této operace. A poslouchám, co Joeovi odpovíte,“ dodává, než mu Melanie stačí skočit do řeči. „Máte slovo.“

„Co se…“

„Slyšelas ho,“ říká opět Joe. „Takže mi odpověz.“

Nastává dlouhé ticho. Melaniiny oči jako by se každou vteřinou zvětšovaly. Nemůže uvěřit tomu, co se děje. Všichni přítomní v operačním centru setrvávají absolutně bez hnutí. Lindiny přesýpací hodiny se opět obracejí.

Nakonec si Melanie odhrnuje vlasy z čela a zhluboka se nadechuje. „Někdy, Joe,“ pronáší tichým hlasem, „když někoho ztratíme – tak jako jsi ty ztratil svou matku –, rozhlédneme se pak kolem sebe a uvidíme jen bolest.“

Joe tuhne. „Tohle s mou matkou nesouvisí.“

„A když v sobě lidé nosí takovou bolest a takové výčitky svědomí, jaké v sobě kvůli matčině smrti nosíš ty, někdy se část těchto pocitů přenese i na ostatní. Snadno pak podléháme závěru, že když máme výčitky my, musí je mít i ostatní. Třeba ty výčitky pociťuješ proto, že… Co já vím? Třeba že sis tajně přál maminčinu smrt? Nebo žes jí dával léky tak trochu…“

„Melanie…“

„Žes jí dával léky tak trochu ledabyle? Pravdu…“

„Mlč, prosím tě.“

„Pravdu znáš jen ty, Joe. Jen ty víš, jak to skutečně bylo. Ale jedna věc je jistá: výčitky svědomí, které cítíš kvůli smrti své matky, jsi vědomě či bezděčně přenesl na mě, a proto se teď chováš, jak se chováš.“ Vrtí hlavou a kouše se do rtu. „Je mi to moc líto. Myslím, že konečně chápeš, co jsem se ti už drahnou dobu snažila nějak citlivě sdělit.“

Joe chvíli mlčí – ta slova mu vyrazila dech. Melanie je dobrá herečka, ale ne dost. Je to čítanková mrcha.

„Nejsem si jistý, jestli to chápu,“ odpovídá. „Co ses mi snažila sdělit?“

„Strašně nerada ti to takhle říkám – slyší nás spousta lidí. Něco tak důvěrného snad ani nemůžu takhle veřejně vyslovit.“

„Já myslím, že to zvládneš.“

Melanie vzdychá. „No dobře. Podle mě to všechno děláš jen proto, že víš, že je mezi námi konec. Že náš vztah byl od první chvíle odsouzený k zániku. Jen si to představ: já? A s tebou?“ Nasadí výraz, jako by právě spatřila něco zvlášť odpudivého, co z vrozené slušnosti ani nemůže pojmenovat. „Ty sám nejlíp víš, že když jsme si spolu zalezli pod peřinu, tak se žádná velká sláva nekonala. Takže tvé situaci docela rozumím – a dokážu pochopit, proč máš teď tendenci vybíjet si zlost na mně. Neznalému člověku by to mohlo připadat jako mimořádně krutý a dětinský způsob, jak se někomu mstít za vlastní nemohoucnost, ale zřejmě je to pochopitelné. Máš zkrátka své problémy a já tě za to nemůžu soudit. A teď,“ dodává Melanie klidně, „laskavě vrať ten mikrofon veliteli.“

„Myslím, že to odmítnu.“

„Ne, neodmítneš.“

„Odmítnu.“

„Já myslím, že ne,“ pění Melanie. „Kreténe.“

V operačním centru nastává ticho. Oči všech přítomných jsou uhranuté Melaniinou tváří. Jejími tvrdnoucími rysy.

Joe polyká. Už ji skoro má. „Ano,“ opakuje tiše. „Odmítnu to.“

Další odmlka. Melanie tiše oddechuje a viditelně se třese. Nakonec pronáší hlasem tak tichým, že je ho sotva slyšet: „Ty zasranej zkurvysynu. Okamžitě mi dej k mikrofonu velitele.“

Joeovi začíná zvonit telefon. Sklání oči k pasu. Na displeji bliká číslo Jacka Cafferyho.

Načasování, říká si Joe v duchu. Někdy celý život stojí a padá s dobrým načasováním.

jak realizovat zatčení

Klinika s vysokou ostrahou Beechway je vidět na míle daleko – září jako maják, kolem něhož blikají menší majáčky policejních a záchranných složek, které osvětlují okolní stromy jako blesky při bouřce. Když Caffery vyjíždí po klikaté příjezdové cestě k objektu, objevují se v kuželech jeho reflektorů všechny obvyklé rekvizity: divizní vozidla první reakce, sanitky, tři obyčejná osobní auta, která zřejmě patří místním vyšetřovatelům – a obrněná dodávka Mercedes Sprinter, v níž jezdí podpůrný tým.

Caffery neví jistě, co má uvnitř čekat. Vydal veliteli akce pokyn, ať Melanii Arrowovou do jeho příjezdu nezatýkají – chce být u toho, až k tomu dojde. Ředitelka kliniky je tedy stále v „tichém pokoji“.

„Jacku,“ ozývá se ženský hlas, když Caffery vjíždí na parkoviště před budovou. Zastavuje auto. O dodávku zaparkovanou na konci příjezdové komunikace se opírá Blecha Marleyová. Jednu nohu má položenou na prahu auta a v ruce drží pěnový kelímek s kávou. Na sobě má zásahovou výstroj napěchovanou vysílačkami a vybavením a vypadá unaveně. Vlasy má zčesané z tváře a není nalíčená.

Caffery už má dost tahanic a dohadování se s Blechou. Myslí na Jonathana Keaye a na jeho rozpaky z vědomí, že Melanii tak dlouho kryl. Kdy se probudí on, Jack Caffery, a uvědomí si, že rovněž podlehl hře na popírání reality? Je odhodlaný se s Blechou dál nevybavovat. Nasadí profesionální výraz.

„Ano, zdravím vás. Jak to tam vypadá? Jde všechno hladce?“

Blecha chvíli mlčí. Tvrdost jeho hlasu ji zjevně zarazila. „Jo. Já…, ehm.“ Odhrnuje si z čela zbloudilý pramínek vlasů, a zároveň si tím zakrývá tvář. Když opět spouští ruku, její předchozí výraz je pryč a nahrazuje ho striktní profesionalismus. „Jako na drátkách,“ říká zlehka a ukazuje ke klinice. „Vtrhli jsme tam v plné výstroji a výzbroji, ale nakonec z toho nic nebylo. Vyhaslý požár. Bronzový a stříbrný velitel se tam ještě dohadují o podrobnostech. Rukojmí i pachatel se podřizují pokynům, takže to máme o to snazší.“ Blecha se zhluboka, velmi zhluboka nadechuje. „Ještě než odejdete…“

„Ano?“ říká Caffery netrpělivě. „Co je?“

Blecha chvíli mlčí. Protáhne tvář a upíjí z pěnového kelímku kávu. „Nic,“ mumlá. „Nic. Hodně štěstí.“

Caffery si je jistý, že slovo „nic“ neznamená „nic“, jenže někdy umí být pěkný paličák. Nemůže zapomenout, jak ho Blecha tento týden vodila za nos. Zvedá ruku na pozdrav, otáčí se a vyráží ke klinice. Neotáčí se za Blechou, ačkoliv předpokládá, že ho sleduje. A že ho nenávidí.

Prochází přes bezpečnostní kordon tvořený dlouhou uličkou místních uniformovaných policistů a pracovníků ostrahy, kteří vypínají prsa a tváří se veledůležitě, když jsou teď na klinice opravdoví policajti. Několik pacientů jednoho oddělení stojí v oknech a vykukuje ven – zřejmě přemýšlejí, co se na klinice semlelo tentokrát. Caffery slyší jejich povyk a hihňání.

V jednom okně se objevuje ženský obličej a šklebí se na něj. Je to zhruba pětatřicetiletá běloška, která teď zřejmě jí něco červeného a lepkavého, protože se jí to rozmazalo po tváři, takže vypadá jako lvice po lovu. Vyplazuje na Cafferyho jazyk a lascivně ho nechává viset z úst. Nakonec špulí rty do polibku. Caffery pokračuje centrální klenutou chodbou k oddělení s názvem Myrta, kam ho doprovázejí dva uniformovaní policisté.

Interiér kliniky páchne jako toalety na jatkách. Zdi jsou poseté otisky dlaní a chodidel a každý roh je krytý polstrovaným proužkem jako v boxerském ringu. Ve vzduchu je cítit všudypřítomný zmar, smutek a strach. Na Cafferyho doléhá ještě větší prázdnota než při první návštěvě.

Handel už je zatčený – trochu se s policisty pošťuchoval, ale už ho odvedli do prázdného pokoje na oddělení Myrta, kde čeká na psychiatrické vyšetření, než bude moci podstoupit výslech a bude mu sděleno obvinění. Caffery nahlíží do pokoje okénkem a vidí, jak Handel sedí na posteli a ruce má v poutech. Během zatýkání se mu spustila krev z nosu a potřísnila mu pytlovité džíny, které má na sobě. Lékařskou prohlídku však odmítl a trval na tom, že mu nic není.

Melanie Arrowová stále setrvává v „tichém pokoji“. U dveří postávají čtyři členové Blešina týmu a štítky na přilbách mají zvednuté. Na podlaze před nimi leží odlamovací nůž zabalený v igelitovém sáčku.

„Je od krve,“ konstatuje Caffery, když se na nůž dívá.

„To sice ano, ale nikdo ho nepoužil,“ odpovídá jeden z policistů. „Prostě se tam vyskytla. Když jsme vpadli dovnitř, měl Handel rozbitý nos. Crčela mu z něj červená a ušpinila všechno kolem. Včetně toho nože.“

„A co ona?“

„Je klidná. A plní naše pokyny. Ptali jsme se jí, jestli chce vylézt, ale ona to odmítla, takže zřejmě bude muset proběhnout klasické zatčení.“

„Ano. Ano.“ Celou cestu sem Caffery přemýšlel, zač vlastně může Melanii Arrowovou zatknout. V podobných případech se obvykle začíná něčím, co lze snadno prokázat, a jakmile se usadí prach a vyšetřovatelé promyslí nejlepší postup, obvinění se rozšíří. Caffery se dívá do okýnka. Melanie sedí v pokoji se sklopenou hlavou, jako by zkoumala vlastní ruce. Na bílé halence má pár krvavých skvrn. Další skvrny se lesknou na podlaze. Cafferymu se pořád nechce věřit, co mu o téhle ženské prozradili Jonathan Keay a Joe LeGrande.

Otevírá dveře. Melanie klidně zvedá pohled.

„Zdravím vás,“ říká. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Dobrý den, Melanie.“

„Je tu pěkný svinčík, co?“

„Chcete si o tom popovídat?“

Melanie zvedá obličej, na němž má nasazený zářivý úsměv. Její oči jsou však prázdné. „Jste moc laskavý. Ale jestli vám to nevadí, tak vaši nabídku pro tentokrát odmítnu. Myslím, že už pojedu domů.“

Vstává a kráčí směrem ke Cafferymu, jako by ji ani nenapadlo, že by proti tomu mohl něco namítat. Caffery však vypíná ramena a posouvá nohu tak, aby jí blokoval dveře.

Melanie se krok před ním zastavuje a znovu sklání hlavu. Zkoumavě si prohlíží jeho nohy, jako by se snažila uhodnout, jak jí tyhle dvě zpropadené překážky mohly zatarasit cestu.

„Byl bych raději, kdybyste jela na stanici,“ říká Caffery. „Myslím, že jet domů není dobrý nápad – za daných okolností.“

Nastává dlouhá odmlka. V pokoji vládne takové ticho, že Caffery slyší Melaniin dech vyfukovaný přes nosní dírky. A pak otevírá Melanie ústa a promlouvá hlasem jako vystřiženým z gloucesterského slumu, ve kterém údajně vyrostla: „Nemáte žádný právo se mnou takhle mluvit, kurva.“

„Chovám se k vám slušně. Nechcete moji slušnost opětovat?“

„Tohle je moje klinika.“

„Neodpověděla jste mi na otázku. Budete se chovat slušně?“

Melanie zvedá hlavu a plive na Cafferyho. Slina mu dopadá na obočí, stéká mu do oka a štípe. Caffery si ji chce setřít, ale nakonec to nedělá. Usmívá se.

„Díky. Zrovna jsem se snažil vymyslet, za co vás zatknu.“

zuby

Je docela příznačné, že se blíží Halloween – doba, kdy se vydlabávají a vystavují dýně. Přesně tak si totiž Joe momentálně připadá. Jako člověk, z něhož vykuchali veškerou naději, radost a lásku, které mohlo jeho tělo pojmout. V místech kdysi zaplněných Melanií nezůstalo nic.

Ve chvíli, kdy Jack Caffery doprovází Melanii – spoutanou a obstoupenou dvěma uniformovanými policisty – k čekajícímu policejnímu vozu, vystupuje z pozadí Ranař, pokládá Joeovi ruku na paži a tiskne mu ji. Neříká nic, ale Joe jeho vzkazu rozumí. Chápu to. Až budeš připravený o tom mluvit, jsem ti k dispozici.

Přitakává a adresuje Ranařovi mumlavé „díky“. Ranař šouravě odchází a Joe zůstává stát bezmocně na chodbě. Neví, co si se sebou počít, a touží se někde posadit. Napadá ho, že zavolá Patience. Poté si však představuje, jak jí popisuje, co se stalo. Tetička mu projeví účast, ale v jejím hlase bude bezpochyby znít podtón typu „já ti to říkala“ – a na to teď Joe nemá náladu. Raději se tedy vrací do své kanceláře a bere do ruky neumělou Zeldinu kresbu – první stopu, která ho přiměla začít pátrat po Isaakovi. Když však nyní přejíždí prsty po výkresu, vidí, že Isaakovu postavu někdo přimaloval dodatečně. Barvy jsou jasnější a čerstvější než na zbytku výkresu.

Joe kroutí hlavou. Je to jako dívat se do kaleidoskopu – čím déle do něj člověk hledí, tím naléhavěji si uvědomuje nekonečné množství variant. Melanie – ta milá a vtipná Melanie – je jako milion různobarevných kousků skla odrážejících právě ty barvy, které si pozorovatel přeje vidět. Tvrdě pracovala na tom, aby komise doporučila Handelovo propuštění. Doufala totiž, že si s sebou Isaac odnese i stigma Maud a na klinice opět zavládne klid. Nemohla ovšem tušit, že Isaac o jejím počínání ví.

Joe se vrací na oddělení Myrta. Přesouvá se chodbou k pokoji, v němž Isaac Handel čeká na psychiatrické vyšetření, než poputuje do vazby. Joe kyne policistovi sedícímu před pokojem, odemyká dveře a vchází dovnitř.

Isaac sedí sklíčeně na posteli. Při Joeově příchodu zvedá hlavu, ale neříká nic. Je smrtelně bledý. Kalhoty má zkrvavené a z nosu mu paralelně vytékají dva tenké pramínky krve. Působí naprosto zřízeným dojmem. Až ho dají trochu do kupy, vhodí ho do soukolí justiční a zdravotnické byrokracie – proženou ho desítkami soudů a systém ho nakonec umístí do některého zařízení, které vypadá úplně stejně jako klinika Beechway. S tím rozdílem, že se ocitne zase na začátku: nastoupí na oddělení akutní péče a potrvá hodně, hodně dlouho, než se znovu prokouše systémem až před propouštěcí komisi. Nejspíš to budou léta.

Joe zprvu neříká nic. Pouze se opírá zády o zeď, zvedá bradu a sjíždí po zdi dolů, až nakonec sedí na podlaze naproti Isaakovi. Několikrát si protírá obličej. Tohoto pacienta zná už léta a nikdy si nevšiml, že Isaac Handel je možná nejpodivnější muž na zeměkouli. Má drobnou postavu a jeho sestřih podle kastrolu působí podivně a zároveň směšně. Je neuvěřitelné, že tento muž Joea tolik znervózňoval.

„Isaaku,“ oslovuje ho Joe konečně, „pověz mi jednu věc…“

Isaac zvedá hlavu. Jeho oči se nedívají na Joea, ale hledí kamsi ke stropu, jako by se hlas ozýval odtamtud. Ruce má zaťaté v pěst. Kolem něj je spousta krve. Všude.

„Ano, Joe?“

„Ty panenky,“ říká Joe a vlastně téměř nechce slyšet odpověď. Je totiž přesvědčený, že si na tuto otázku umí odpovědět sám. „Pověz mi o těch panenkách.“

„Ty panenky jsem ztratil. Ztratil jsem je. Protože jsem byl neposlušný.“

„Tys byl neposlušný?“

Handel přitakává. Tvář má tak bledou, že nabírá modrý odstín. A celý se třese. „A tak mi je sebrala. Maud.“

Joe upřeně hledí na Isaakův obličej. V duchu se vrací do Melaniiny koupelny. K uvolněnému krytu vany. Ke ztracenému náramku. Nemohla mu Melanie podsunout představu uvolněného krytu vany proto, aby přivedla jeho myšlenky k vaně jako takové, a tím ho popostrčila k tomu, aby vzápětí našel panenky za vanou v Handelově pokoji? A ty biblické citáty mohla také napsat ona. Při svalování viny na Isaaka si Melanie počínala neuvěřitelně mistrně – když se Joe ohlíží za jejími kroky, cítí závrať, jako když člověk sleduje cirkusového akrobata.

„Dobře. A ještě něco: proč jsi rodičům udělal, cos jim udělal? Své matce a svému otci?“

Isaac odpovídá tak automaticky, jako dítě odpovídá na otázku: Kolik je jedna plus jedna? „Nelíbilo se mi, jak kousali. Nelíbily se mi jejich zuby.“

„Jak kousali?“

„Ehm,“ odpovídá Handel a pokyvuje hlavou. „Když jsem nehrál hry, které chtěli, tak mě vždycky začali kousat.“

Joe dlouho mlčí a představuje si to. Jaká další šílenost je zakódovaná v Isaakově hlavě? Chce Isaakovi vyjádřit účast, chce se ho dotknout, ale než to stačí udělat, Isaac se táhle a roztřeseně nadechuje. Jeho hlas je velmi tichý, velmi vzdálený. „A ještě něco, Joe,“ vydá ze sebe. „Ještě jedna věc.“

„Copak?“

„Potrvá to už jen pár minut. Dýl už to nepotrvá. Vy si pak budete myslet, že už to skončilo. Jenže neskončilo. Konec ještě nepřišel.“

„Isaaku?“ Joe naklání hlavu na stranu. Mračí se. „Jaký konec? O čem to mluvíš?“

Isaac neodpovídá. Usmívá se, ale má skelný pohled a úporně soustředěný výraz. Joe se zvedá a odlepuje se od zdi. Vstává a přechází k posteli.

„Isaaku?“

Joe má dlouholeté zkušenosti. Něco takového měl zvětřit jako ohař. Jenže mu to uniklo. Isaakovi se u úst tvoří bublinky krve. Rty má úplně šedé.

„Isaaku.“ Pevně ho chytá, jenže v tu chvíli se Isaac kácí na něj. Oči má navrch hlavy a náhle je strašlivě těžký. „Isaaku – ježíšikriste. POMOC!“ ječí Joe a sahá po malém poplašném vysílači, který nosí na opasku. „Záchranku – pošlete sem sakra někdo záchranku!“

druhý listopad

Monstrmatka porodila některé z nejhorších bytostí na světě, ale všechny do jedné jsou stále jejími dětmi. Nese za ně zodpovědnost, v dobrém i ve zlém. Opět přichází Svátek zesnulých – dušičky – den, kdy se duše zemřelých vracejí na tento svět a navštěvují své nejbližší. Pro Monstrmatku je to den chaosu. Hlasy jejích zesnulých dětí s ní smýkají sem a tam.

Zvlášť obtížný problém představuje otázka, jak se obléknout. Jakou barvu lze přiřadit dnu, který je tak proměnlivý? Tak poznamenaný dobrem i zlem, tak protkaný smutkem i štěstím? Monstrmatka má rozsvícené světlo, prohledává skříň a vymýšlí, co na sebe. Závěsy jsou zatažené – duchové čekají venku, až je máma pustí dovnitř, pohybují se za oknem, poletují sem a tam. Monstrmatka se tam zatím neodvažuje pohlédnout – kdyby to udělala, začali by jí tahat hlavu z jedné strany na druhou, až by ji dočista odtrhli od krku.

Také její chybějící ruka má svého ducha – ducha v barvě tmavě růžové. Téměř karmínové. Stejně jako sex a jako vztek, jenž způsobil, že si ji uřezala. V upomínku na svou mrtvou ruku tedy Monstrmatka volí karmínové střevíce. Následuje Pauline, nebohá Pauline – její duch je tak slabý, že ho v hlomozu všech ostatních vůbec není slyšet. Ducha Pauline bude zastupovat světlá, téměř vybělená žluť živůtku, který Monstrmatka rovněž vytahuje ze skříně. Zelda byla nezbedná dívka – velmi nezbedná a velmi živá. Chovala se jako výlupek a rudá čelenka ležící vzadu ve skříni je pro ni jako dělaná.

Přišel čas zamyslet se nad paní Arrowovou. Nad Maud.

Jakou barvu pro ni vybrat? Toto dítě je směs světlých a tmavých kousků látky. Když byla spokojená, vládlo na klinice bezpečí. Když spokojená nebyla, proháněla se chodbami Maud. Plížila se tmou, nacházela si cestičky škvírami v zamčených dveřích. Pouhá myšlenka na Maud nahání Monstrmatce husí kůži. Ta její hamižnost, ta zloba, ta vychytralost. Melanie Arrowová už na klinice není – avšak její hněv, její moc a její potřeby se šíří z policejní cely jako rádiové vlny a hledají Monstrmatku. Ta nakonec vytahuje ze skříně pár rukavic. Jsou z nachového sametu, který pod určitým úhlem vypadá téměř jako černý. Z jiného úhlu září světle fialově. A neustále je krásný a nebezpečně ošidný jako rulík zlomocný.

Nakonec si Monstrmatka vybírá sukni. Také to jí chvíli trvá, protože sukně symbolizuje Isaaka a ten představuje mnoho věcí zároveň. Mnoho, mnoho různých věcí. Velmi chytrých a velmi smutných. A hlavně nevyzpytatelných.

Po kratším rozhodování volí krepovou sukni tělové barvy s bílou síťovinou, na níž je našitý milion stříbrných plíšků. Isaaka nejlépe vystihovala barva ničeho – nikdo si ho nevšímal. Pro lidi, kteří ho dokázali vidět správným pohledem, však zároveň představoval milion světelných záblesků. Od okamžiku, kdy ho propustili z kliniky, Monstrmatka věděla, že právě on vykoná na Melanii Arrowové spravedlnost.

Přikládá si sukni k obličeji. Okraje plíšků se jí otírají o kůži. Isaac je mrtvý, ale neodešel. Ještě tady neskončil. Je chytrý a je vesmírem plným hvězd.

Monstrmatka se obléká do vybraných svršků. A jakmile si je naprosto jistá, že je připravena, odhrnuje závěsy. Duchové ji vidí a jsou unešení. Klanějí se před ní jako jehňata. Poslušně si sedají do trávy. Monstrmatka se na ně usmívá, některým posílá polibky, jiné zahrnuje mateřskými, ale varovnými pohledy.

„Gabriello?“

Monstrmatka se leká. Někdo klepe na dveře. V posledních dnech se na klinice pohybují divní lidé. Kladou všemožné otázky a všechno si zapisují. Monstrmatka tyto lidi nezná – mají na sobě obleky a v rukou drží desky s přicvaknutými lejstry. Monstrmatka tu takového člověka nechce. Hledá v pokoji místo, kam by se rychle ukryla.

„Gabriello? To jsem já – Joe. Můžu dál?“

Joe. Nejmilejší z jejích dětí. Monstrmatka se uklidňuje. Plavně přechází ke dveřím a otevírá je. Stojí v nich Joe. Tak strašně ho miluje.

„Drahý Joe,“ oslovuje ho. „Drahý synu.“

„Pro dnešek mám padla, Gabriello. Tak mě napadlo, že se tu zastavím a řeknu ti…“ Joe přestává mluvit a prohlíží si její úbor. „Hezké. Vypadáš… moc hezky. Jsi v pořádku?“

„Ano. Jsem v pořádku, děkuji. A navíc jsem tady – uvnitř své kůže.“ Usmívá se. „Dnes je důležitý den. Dnes je den, kdy se starám o své děti. A co vy, Joe? Vy taky potřebujete, aby se o vás někdo staral. Poznám to.“

„Vážně?“

„Vážně. Nikdo jiný to neví, ale já ano. Znám vás moc dobře – dala jsem vám život, takže to vím. Teď je ve vás díra. Je ve vás obrovská díra a vy si myslíte, že už ji nedokážete zaplnit.“

Joe sklání hlavu a dotýká se prstem čela. „Tak já poběžím,“ říká sevřeným hlasem. Spěšně míří ke dveřím. „Přeju ti krásný den, Gabriello. Vypadáš báječně.“

„Joe?“

„Copak?“

„Buďte opatrný, Joe. Buďte opatrný. Všichni vás máme rádi.“

Eden Hole Cottages

Konzultační tým jmenovaný správní radou horečně přezkoumává postupy léčebné péče na klinice Beechway a několik členů ostrahy bylo až do vyšetření případu postaveno mimo službu. Někteří pacienti se dočkali přeložení na střeženou kliniku intenzivní terapie nedaleko od Bathu.

Beechway se opět pomalu staví na nohy – Joe ovšem nikoliv.

Díra. Tak to označila Gabriella. Ani kdyby chtěla, nemohla by to vystihnout lépe. Když Joe jede toho dne domů, když pomalu projíždí klikaté silnice, vidí sám sebe jako mrtvolu. Jako šedivou skořápku oblečenou v unylém obleku, která si veze zadek v otlučeném starém Opelu Astra s koly nesprávných rozměrů.

Joe a Patience jsou si teď jistí, že Stewarta otrávila Melanie. Joe našel ve sklepě čerstvě otevřenou krabičku s jedem na krysy. Melanie však toho otrávila víc než jen psa – otrávila také jeho myšlenky. Joe by ji nechtěl zpátky, ani kdyby na tom závisel jeho život. Raději by zvolil smrt. Zato by bral okamžitě zpátky klid duše, který měl, než se na scéně objevila ona. Milion hodin si ho střežil jako oko v hlavě, a dokonce i Melanii ho přenechal jen zdráhavě. Myslel si, že vstupuje do dospělého vztahu, a neuvědomil si, že jediným zralým člověkem byl v něm on. Melanie mu otevřela ránu v místě, na jehož zahojení předtím usilovně a úspěšně pracoval – a tato nová rána už se jen tak nezacelí.

„Nechtěl už by ses začít chovat normálně, Joe?“ Patience ke snídani připravila smažené dýňové prsty a omeletu se sušenými houbami a sýrem. Netrpělivě pokládá před Joea talíř. „Už mě to unavuje. Prostě sis vybral špatnou ženskou – snažila jsem se ti to říct, ale tys mě neposlouchal.“

„Mně se po ní nestýská. Jenom…“ Joe vrtí hlavou a hledí na omeletu. Nemůže jíst. Je to šílenost. Naprostá šílenost. „Jsem jenom unavený.“

„A já jsem taky unavená. Jsem unavená z tebe a z toho našeho zpropadenýho psa, kterej si myslí, že jsem tak trpělivá, jak moje jméno napovídá – což fakt není pravda.“

„To všichni víme.“

„Tak to tomu psovi vyřiď, buď tak hodnej.“

Joe si přejíždí rukama po obličeji. Stewart sedí v rohu – ne na svém obvyklém místě vedle sporáku, ale u zadních dveří – a oči má plné naděje.

„Pořád ho chodím venčit – a koukej, jak se zase tváří. Nedá si říct.“

Joe vzdychá. Odsunuje se na židli a nechává omeletu netknutou. „Tak pojď,“ říká Stewartovi. „Jdeme.“

Obléká si bundu, obouvá pevné boty a otevírá zadní dveře. Tetiččina běsnění si nevšímá – pohrdnout jejími pokrmy znamená zahrávat si s ohněm. Omeleta pravděpodobně skončí v jeho posteli nebo možná pod polštářem. No a? Život je teď stejně jiný. Joe je připravený nechat se vést tam, kam ho zavede.

„Tak pojď, kamaráde. Jdem se proběhnout.“

Hustou mlhou visící nízko nad zemí prosakuje do krajiny denní světlo. Joe s sebou nevzal vodítko a Stewart je bez sebe radostí. Pobíhá sem a tam, očuchává celou zahradu a každou chvíli se zastavuje a zvedá hlavu, aby se ujistil, že to všechno není jen nějaký fígl a že opravdu smí běhat na volno.

„To víš, že můžeš, Stewarte.“ Joe na něj mává. „Ale dávej mi o sobě vědět.“

Stewart vyráží dopředu – a Joea nepřekvapuje, kterým směrem se vydal. Peláší přes pole a bere to nejkratší cestou k průlezu vedoucímu do lesa. Joe si přitahuje bundu těsněji k tělu a vyráží za ním. Zdá se, že Stewart má v sobě vestavěnou bezpečnostní pojistku, protože když teď na něj Joe neječí a nežene se za ním, aby ho obrátil zpátky, chová se i on jinak a neutíká rovnou do kopců. Místo toho se zastavuje a čeká na Joea, aby se mu neztratil z dohledu – nechává se dojít a teprve pak opět vyráží vpřed.

V lese se toho moc nezměnilo – jen je všechno o něco vlhčí a o něco studenější. Joe má kalhoty urousané od tající jinovatky, která pokrývá živé ploty a lesní porost. Stromy ztratily dalších pár listů, ale jinak to tu vypadá přesně tak jako před týdnem. Také Stewartova trajektorie je totožná a neomylně směřuje na zalesněné návrší, za nímž se rozprostírá sad Raymonda Atheyho. Míjejí rezavý kontejner a kráčejí po stezce dál.

Když tu byl Joe naposledy, pociťoval nervozitu. Tentokrát je jeho strach utlumený vyčerpáním a smutkem. Ruce a obličej má studené, ale jinak toho moc necítí. Poslušně se plahočí za Stewartem, až se nakonec ocitají na mýtině.

Nyní však Stewart váhá. Postává na okraji mýtiny a pruh srsti na páteři se mu ježí jako kartáč. Vepředu se pne starý tis, bílý jako stará kost. Stewart na něj upřeně civí, ale necouvá.

„Ježíši, Stewarte. Jestli tady máš domluvené rande nebo jestli sis tu vyhlídl nějakou čubičku a nemáš dost odvahy zajít za ní sám, tak se na tebe vážně začnu zlobit. A ani to nepotrvá moc dlouho.“ Joe se dívá na hodinky. „Zhruba tak dvacet vteřin.“

Pes kluše dopředu. Joe svěsí ruku a pozoruje ho. Stewart drží hlavu těsně u země a uši má nasměrované dozadu. Takhle ho Joe ještě nikdy neviděl.

Vydává se za ním a ztěžka se vleče mokrým listím. Po chvíli vidí, že kmen tisu je zetlelý, a uvnitř tak vznikla hluboká černá dutina. Měla by být bez života, ale není. Stewart se vydal dovnitř. Joe vytahuje telefon, kontroluje signál – žádný tu není –, a tak na telefonu rozsvěcuje baterku, pokládá ruku na kmen a svítí dovnitř.

Je to úchvatná přírodní jeskyně. Vnitřní stěny jsou členité, ale hladké a vytvářejí lesklé a zářivé zvlněné útvary, které jsou navrstvené přes sebe. Joe přemýšlí, kde už takovou strukturu viděl, a pak se rozpomíná. Bylo to v tom snu, v tom opakujícím se snu, který nějak souvisel s neschopností dýchat. Ve snu o bytosti, která všechno pohltí. O něčem, co znamená život a smrt. O něčem, co nemá konec ani začátek.

Přestaň s tím, poroučí si Joe v duchu. Přestaň.

Několikrát se dlouze nadechne, až tlak pod žebry odezní. Pak otevírá oči a zjišťuje, že se výjev kolem něj změnil – náhle je tu dost přírodního světla. Joe tedy zhasíná baterku telefonu a strká přístroj do kapsy. Skloní se, aby nahlédl do otvoru. Stewart stále pobíhá uvnitř a horečně očichává každý kout. Někdo tu byl – na podlaze leží věci, na které se Joe nechce dívat příliš zblízka. A taky to tu páchne – jako v Beechway, když je špatný den.

„Hej,“ syčí Joe na Stewarta. „Co tam máš? Psí viagru nebo co?“

Pes si ho nevšímá a noří se hlouběji do nitra kmene. Joe teprve teď vidí, že z dutiny vede do jádra stromu další klenutý vchod. Nevšiml by si ho, kdyby nesledoval toho zatraceného psa. Vydává se za Stewartem a odhrnuje z cesty pavučiny. Musí si lehnout a začít se plazit, aby se protáhl druhým otvorem, a když je uvnitř, zjišťuje, že tady už si jeho oči na světlo nepřivyknou, protože tu žádné není. Opět potřebuje telefon. Vytahuje ho, zapíná svítilnu a obrací ji do prostoru.

Nacházejí se v druhé přírodní dutině. Ve vnitřní komůrce ukryté v kostře stromu. Světlo z telefonu dopadá na zvláštní pařez situovaný uprostřed dutiny. Nevyrostl tu, ale někdo ho sem dovlekl a umístil ho přímo do centra stromu – téměř symbolicky. Joe se k němu chystá přesunout, ale pak si uvědomuje, že mu v cestě brání drát.

„Vida.“ Joe je zaražený. „No to je zajímavé.“

Svítí baterkou po celé délce drátu. Je tuhý a má poměrně velký průměr. Vychází z očka zapuštěného do vnitřku kmene a táhne se přes vchod až k pařezu. A když se Joe posouvá o trochu blíž, vidí, že druhý konec drátu je připevněný k něčemu, co vypadá – tedy pokud už Joe úplně neztratil kontakt s realitou – jako dvířka kryjící malý průchod vyřezaný do kmene pilkou.

Jeho sen. Alenka v říši divů. Díra, kterou může propadnout. Díra, která se otevírá do nebe.

Stewart vydává hluboké úzkostné zakňučení. Dochází k Joeovi, sedá si vedle něj a nervózně se po něm dívá. Přitom ostražitě vrtí ocasem.

Joe pokládá na drát ukazováček a ohýbá poslední článek tak, aby mohl pouhým škubnutím prstu otevřít dvířka. „Tak co říkáš, Stewarte? Ano? Nebo ne?“

Stewart otevírá ústa. Vyplazuje jazyk.

„Budu to chápat jako ‚ano‘,“ říká Joe.

A zatahuje za drát.

JVZT

Příčinou smrti Isaaka Handela byla bodná rána zasazená odlamovacím nožem do jater. V „tichém pokoji“ Isaac na toto poranění nikoho neupozornil a zasahující policisté si ho nevšimli. Přítomnost krve na místě zásahu připisovali výlučně ráně do nosu, kterou Isaac při strkanici utrpěl. Policisté nesčetněkrát prohlédli videozáznam příslušných událostí, ale nikdo nedokázal s jistotou identifikovat okamžik, kdy Isaakovi pronikl nůž do těla.

Melanie Arrowová trvá na tom, že si Isaac toto zranění způsobil sám. Na odlamovacím noži ulpěly její otisky prstů, ale ona neoblomně tvrdí, že se nože dotýkala až během strkanice a že s Isaakovou smrtí nemá nic společného.

Právě tomuto aspektu případu nemůže Caffery stále přijít na kloub. Je si totiž docela jistý, že Isaac plánoval něco jiného. Dráždí ho vědomí, že se na klinice stalo něco, čeho si nevšiml a čeho nebyl účasten. Co například ty kombinačky a drát, které Isaac Handel koupil v hobbymarketu Wickes? K čemu je zamýšlel použít? Drát. K čemu? Chtěl zase někde založit požár, jako to udělal v domě svých rodičů? A pokud ano, kde? Až přijde vhodná chvíle, hodlá Caffery zatelefonovat Penny Pilsonové a zeptat se jí, co si o tom myslí. Nastražil tehdy Isaac ten drát pro policisty? Anebo opravdu chtěl jen zapálit těla rodičů a nemuset být u toho? Řekne Penny, že už chápe, co měla na mysli, když ho onehdy varovala, že věci nejsou takové, jaké se jeví.

Prozatím však má plné ruce práce s Melanií Arrowovou a s dlouhým a zašmodrchaným řetězcem klamů a nepravd, které za sebou zanechala.

Isaakova panenka, která ji má představovat – lesklý obličej, mírně kočičí oči –, je jen slabým odvarem její skutečné ohavnosti. Caffery už si nepamatuje, kdy naposledy nějakým člověkem tolik pohrdal. I ve vazbě na Trinity Road pokračuje Melanie ve lstivých vytáčkách. Vrší lež za lží. Jakmile začínají přicházet z laboratoře výsledky, které jednoznačně prokazují její spojitost s úmrtími pacientů – například její DNA na peru v Zeldině pokoji nebo Zeldina DNA na radiační masce jejího otce –, mění taktiku. Přiznává se k nejnutnějším věcem, ale odvolává se na nepříčetnost. Vymlouvá se na systém, na své dětství, na bývalého manžela. Obviňuje dokonce i Cafferyho. Když si během jednoho výslechu nenápadně rozepíná horní knoflík halenky, aby si toho v místnosti všiml pouze on, poroučí Caffery asistentovi, ať zastaví nahrávání, protože odchází. Asistent musí dokončit výslech za něj. Melaniin obličej by už Caffery nejradši nikdy neviděl.

Superintendent ponechává Cafferymu v podstatě volné ruce, ale když se teď případ Beechway posunul do fáze výslechů, sepisování výpovědí, přípravy obžaloby a spolupráce s Britskou korunní prokuraturou, chce vědět, co Caffery hodlá udělat s pátracími týmy, které navzdory zimě dál prohledávají okolí detoxikační kliniky ve Farleigh Parku. Dokončit pročesávání vytyčeného okruhu pátrání potrvá ještě den nebo dva a mzdové náklady se vzhledem k celkovému počtu hodin šplhají do astronomických výšin. Cafferymu už téměř vypršel čas – příští týden bude vyšetřováním pověřen jeden z detektivů-seržantů. Na samotné místo pátrání se Caffery nedostal už tři dny, ale to mu vůbec nevadí. Alespoň se zase nebude muset handrkovat s Blechou Marleyovou – a myslet na to, co k ní posledních osmnáct měsíců cítí. Blecha propásla jejich největší šanci vyřešit jednou provždy Mistyino zmizení; promrhala veškeré úsilí a důmyslné plánování, které Caffery do této záležitosti investoval, a on neví, jestli jí to vůbec někdy odpustí. Nakonec najde nějaký způsob, jak uspokojit touhu Jacqui Kitsonové, ale bude muset začít úplně od začátku. Misty na něj zatím dál zírá ze zdi. Dál má ve tváři to své ustavičné nevyslovené zklamání.

Tohle už by stačilo. Posledního tři a půl dne žije Caffery jen z kávy a čtyř hodin spánku denně. Vypíná počítač, obléká si bundu a míří ke dveřím. Kráčí přes parkoviště ke svému fordu Mondeo, když si všímá, že vedle bariéry parkuje malý renault. Ujde několik kroků a vidí, že za volantem sedí Blecha Marleyová, okénko má stažené a sleduje ho pevným pohledem.

Caffery váhá, rozhlíží se na obě strany a přemýšlí, jestli by se nemohl vypařit nebo si alespoň najít nějakou záminku, aby s ní nemusel mluvit. Po chvíli to vzdává a rezignovaně vyráží k autu.

„Ano, co je?“

Blecha neodpovídá. Je oblečená v erárních kapsáčích a roláku. Vlasy má skryté pod čepicí a není nalíčená. Po několika dnech bezvýsledného pátrání kolem kliniky se navzdory zimě lehce opálila.

„Jacku, musíme si promluvit.“

„Už je to tu zas.“

„Pojedete se mnou?“

„Kam? Na další tajuplný výlet, který nikam nepovede?“

„Dejte mi šanci.“

Caffery se znovu rozhlíží po parkovišti. Napůl doufá, že se najde důvod ji odmítnout. Žádný se však na obzoru nevyskytuje. Strká tedy klíče od auta do kapsy, obchází renault ke dveřím spolujezdce, hází bundu na zadní sedadlo a nasedá. V autě je pořádek – vzadu leží Blešino vybavení, ve stojánku je zastrčený iPod, ale žádná hudba nehraje. Caffery si zapíná pás. „Kam pojedeme?“

Blecha startuje auto a rozjíždí se. Přes bezpečnostní bránu opouštějí parkoviště, odbočují na výpadovku, projíždí kruhový objezd na Lawrence Hill a míří na dálnici. Blecha má ve tváři tak cílevědomý výraz, že Caffery mlčí. I kdyby měla v plánu sjet s autem ze vzteku z útesu, on je tak unavený, že si není jistý, jestli by se bránil. Dokonce ani nesahá do kapsy pro elektronickou cigaretu. Boj je pro ty, kdo mohou něco získat.

Na dálnici M4 se za nimi objevuje slunce. Caffery vidí ve zpětném zrcátku, jak na západě stojí mraky a vytvářejí zlověstnou kupu – jako by přestaly pronásledovat jejich malý renault a spokojily se s tím, že budou pozorovat, jak ujíždí pryč. Blecha odbočuje na dálnici A46 a míří na jih k Bathu. Caffery zprvu předpokládá, že ho veze k sobě domů, ale vzápětí zjišťuje, že se mýlí. Blecha míjí příslušnou odbočku a pokračuje po nadjezdu k Chippenhamu. Poté zničehonic odbočuje doleva a doprava a ocitá se ve spleti vedlejších cest, které Caffery nezná.

Vytahuje telefon a pokouší se udělat si představu o tom, kde právě jsou, přičemž se volnou rukou zapírá o palubní desku, neboť Blecha ostře řeže zatáčky. Jedou na kliniku? Pokud ano, pak trasou, kterou zatím Caffery nezkoušel. Blecha se ve zdejším kraji vyzná, protože tu vyrostla. Naopak Caffery tu bydlí teprve tři roky a je ztracený – signál GPS pravidelně vypadává a opět se snaží naskočit. Nakonec to Caffery vzdává, pokládá si telefon na stehno a jen mlčky sedí.

Po čtvrt hodině sjíždí Blecha ze silnice na promočenou polní cestu s vyjetými kolejemi, která vede kamsi do lesa. Je tak málo frekventovaná, že ji zarůstají stromy vysazené podél ní. Větve škrábou střechu auta a hnědé podzimní listí se lepí na čelní sklo. Blecha však dál jede po nerovném terénu.

Zhruba po sto metrech jízdy polní cesta končí, Blecha zastavuje a zhasíná motor. Před nimi se táhne ohrada s průlezem. Je obrostlá mechem a téměř neviditelná za hradbou ostružiníkových šlahounů. Les je tichý. Jen v dálce se ozývá krákání havranů.

„No jasně,“ říká Caffery a rozhlíží se kolem sebe. „Chcete mě mít jen pro sebe – nejspíš abyste mi ještě jednou vysvětlila, proč to nemůžete udělat. Jinak totiž existuje už jen jeden důvod, proč byste pro nás dva chtěla mít soukromí – a soudě podle atmosféry není tahle varianta na pořadu dne.“

Blecha si ho nevšímá. Otevírá dveře, vystupuje z auta a míří ke kufru. Caffery se za ní neotáčí – stačí, když ji pozoruje ve zpětném zrcátku. Blecha se soustředěným výrazem otevírá kufr, cosi z něj vytahuje a přechází na jeho stranu auta. Staví se vedle bočního okna a pokládá ten předmět na zem.

Caffery otevírá dveře a dívá se na předmět. Je to obrovská brašna – modrobílá brašna s logem.

„My jdeme na tenis?“

Blecha mhouří oči. Věší si na krk navigaci GPS, přehazuje si brašnu přes rameno a vyráží k průlezu. Má na sobě černé vysoké boty a lehce se prodírá ostružiním, jako by tam vůbec nebylo. Caffery je v obleku a polobotkách, ale aspoň má vzadu na sedadle sportovní bundu. Popadne ji, vyskakuje z auta a vydává se za Blechou, aby ji neztratil z dohledu.

ve Wilds

U otvoru v zetlelém kmeni tisu sedí Joe LeGrande na zemi a dívá se na věc, kterou drží v rukou. Vedle něj stojí Stewart – je soustředěný, ale nejistý. Neustále zvedá hlavu k Joeovi, jako by od něj chtěl ujištění, že je všechno v pořádku.

„Já nevím, kamaráde,“ říká mu Joe. „To tys sem chtěl jít.“

Za dvířky se nacházela další malá dutina vystlaná peřím. Ležely v ní dvě panenky, které teď Joe drží v ruce. Pokud je nevyrobil Isaac Handel, tak má někde v okolí velmi zdatného napodobitele, poněvadž panenky nesou jeho charakteristický rukopis. Dokonce i páchnou jako on. Joe je stále dokola obrací v rukou a zkoumá je v řídkém bílém světle prosakujícím mezi větvemi.

Panenky jsou vyrobené z kousků látky, zmačkaného staniolu a víček od lahví a nejsou tak odpudivé jako některé předchozí Isaakovy výtvory. Isaac se nikdy nerozpakoval vybavovat své panenky pohlavními orgány a také v tomto případě je jejich sexuální identita zjevná: jedna panenka je muž a druhá žena. Zvláštní na tom je, že se objímají. Není to však sex – jen láskyplné objetí. Joe si není jistý, jakým způsobem dosáhl Isaac toho, že z obou panenek čiší oddanost a láska. Když se je pokouší oddělit, chvíli mu to trvá. Musí vytáhnout klíče a přeřezat bavlnku, kterou jsou Isaakovy výtvory sešité k sobě.

Vtom mužskou panenku poznává. Je to on. Joe.

„No páni,“ říká otřeseně. Odkládá panenku, navzdory zimě si sundává bundu, rozprostírá ji na vlhké zemi, kleká si a opatrně přenáší panenku na bundu. „No páni.“

Vlasy má vyrobené z nastříhané vlny a přední díl trička pochází z proužku Joeovy havajské košile, která podle Patience ohrožuje vkus celého lidstva. Ženská panenka Joeovi nic neříká. Má sytě červené vlněné vlasy a sukni s šeříkovým vzorem. Ruce jí zdobí mrňavé náramky vyrobené z kousků drátu.

„Isaaku, kamaráde,“ šeptá Joe. „Isaaku. Co má tohle všechno znamenat?“

Zvedá hlavu, aby se rozhlédl po mýtině, a přemýšlí, proč se Isaac uchyloval právě sem. Co chtěl získat od místa, které spoustu let vystupovalo v Joeových snech – a přitom leží pouhých pár kilometrů od jeho domova. Vtom Joe šokovaně zjišťuje, že tu není sám. Asi čtyři metry od něj, na okraji vnějšího prstence stromů, stojí jakási žena a mlčky ho sleduje.

„Propána.“ Joe překotně vstává. „Vůbec jsem si vás nevšiml.“

Žena se usmívá. Je drobná a krásná – na hlavě má elegantní čupřinu bujných červených vlasů. Je oblečená v nepromokavé bundě, zpod níž vykukuje spodní okraj květované sukně, a na nohou má holínky. Stewart k ní okamžitě kluše, jako by ji znal, a sedá si jí k nohám. Žena se sklání a drbe ho za ušima. „Ty jsi Stewart, viď?“ ptá se. „Viď, že ano? Jsi nádherný.“

„Stewarte,“ oslovuje ho Joe varovně. „Stewarte…“ Chce k sobě psa přivolat zpátky, stejně jako to dělá při setkání s jakýmkoliv neznámým člověkem, ovšem žena nepůsobí ani trochu hrozivě. Naopak se ke Stewartovi chová tak mile, že se pes obrací na záda jako hloupoučké štěně a nechává se drbat na břiše.

„Podívejme, tohle se ti líbí!“ Žena se sklání a drbe ho ještě usilovněji. Stewart zaklání uši a obrací hlavu ze strany na stranu v psí extázi. „No ty jsi mi mazel,“ směje se jeho nová obdivovatelka. „Moje Suki by se do tebe okamžitě zamilovala.“

Joe pomalu vstává. Mračí se. „Vy mého psa znáte?“

Žena vrtí hlavou a dál spokojeně drbe Stewarta, jemuž se třesou nohy rozkoší.

„Ptal jsem se, jestli znáte mého psa. Každopádně víte, jak se jmenuje.“

„Ano, vím, jak se jmenuje. A je přesně tak nádherný, jak jsem čekala.“

„Jak jste čekala?“

Žena přestává drbat Stewarta a zvedá oči k Joeovi. Je zhruba stejně stará jako on, ale kůži má hladkou a čistou jako hedvábí. Její oči mají tmavě zelenou barvu. „Ano, jak jsem čekala.“

„Vysvětlíte mi to nějak?“

„Proto jsem tady, Joe.“

Joe na ni třeští oči. „Co prosím? Řekněte to ještě jednou.“

Žena se usmívá. „Proto jsem tady, Joe.“

„Dobrá. Už toho nechme. Je toho na mě příliš.“

„Ne. Není.“ Žena ukazuje na jeho bundu ležící na zemi. „Podívejte se na ty panenky.“

Joe na ně upírá pohled. Vidí vlasy z červené vlny. Vidí šaty, které se podobají tomu, co má neznámá žena na sobě. Střízlivý květinový vzor.

„Já jsem Penny a vy mě ještě neznáte. Zato já vás znám. Byl jste Isaakův přítel z kliniky.“

„A kdo jste teda vy?“

„Už jsem vám to řekla – jsem Penny. A jsem hippísačka.“

„Jasně – úplně tak vypadáte.“

„Vy taky nejste zrovna David Beckham. Už vám to někdo řekl?“

„Tolika slovy ne. Odkud Isaaka znáte?“

Penny se usmívá. „Jsem jeho matka. Vlastně ne – jeho opravdová matka pochopitelně nejsem. Ale jsem jeho vysněná matka. Jsem ta, kterou si za matku přál. Víte aspoň o některých věcech, které mu jeho biologická matka prováděla?“

„Ano.“

„No – všechno nejspíš nevíte. A ani to nechtějte vědět. Ani já jsem až do minulého týdne nevěděla všechno. Proto jsem Isaakovi nerozuměla. Myslela jsem si, že mě nenávidí. Ale to byl obecně Isaakův problém – všichni před ním utíkali.“

„Já před ním neutíkal. Nebo snad ano?“

„Ne. Vy ne. A on vás za to miloval. Měl vás opravdu rád. Pokud jsem já byla jeho vysněná matka, tak vy jste byl jeho vysněný otec. To jste věděl?“

Joe na ni beze slova zírá. Chce se s ní hádat, chce jí vmést do tváře, že je šílená a že on to vzhledem ke své profesi musí vědět. Místo toho však jen letmo pohlíží na panenky a náhle ho napadá, že ho možná vede nějaká neviditelná ruka. Dlouho si myslel, že ztratil směr, ale možná bylo tohle všechno součástí jeho cesty. Jeho osudu.

oheň v dálce

Les je hustý – z korun stromů stále odkapává déšť, máčí Cafferymu boty a špiní mu záložky kalhot blátem a kousky listí. Blecha nekontroluje, jestli jde Caffery za ní; pouze se tu a tam zastaví, aby si ověřila polohu v navigaci GPS. Kráčejí stále dál, až se nakonec ocitají na horním okraji srázu – napravo od nich se terén prudce svažuje. Neprostupný les řídne a mezi větvemi se občas objevují záblesky oblohy. Tu a tam zahlédne Caffery za okrajem lesa pás zemědělské půdy, která je zřejmě obklopuje. Nikde však nevidí osady, domy ani telegrafní sloupy. Vlastně žádné známky civilizace.

Po chvíli Blecha schází ze stezky a začíná se prodírat neuvěřitelně hustou změtí ostružiní a větví. Caffery ví, že bude mít roztrhané kalhoty, ale přesto se vydává za ní. Po deseti metrech se Blecha zastavuje a konečně se k němu otáčí. Pokládá brašnu na zem, sklání se a rozepíná boční kapsu. Vytahuje z ní dva páry nitrilových rukavic a dva páry návleků na boty, jaké kriminalistické týmy rozdávají každému, kdo navštíví aktivní místo činu.

„Víte, kde jsme?“

„To si snad děláte legraci,“ ušklíbá se Caffery. „Vždyť si tu se mnou hrajete na slepou bábu – už dobrou hodinu mě vláčíte po všech čertech.“ Chce se mu dodat, že už to Blecha dělá dobrých pár měsíců. Místo toho však říká: „Napovíte mi?“

„Farleigh Park Lake.“ Blecha ukazuje na sever. „Vidíte?“

Skutečně: ve směru, který mu ukazuje, se mezi stromy třpytí úzká plocha vodní hladiny. A Caffery náhle chápe, kde jsou. Chytá se rukama dvou kmenů a vyklání se přes okraj srázu, aby si mohl prohlédnout krajinu pod sebou. Ze zdánlivě jednolité šedi náhle vystupují povědomé kopce a pásy půdy.

„Sakra,“ mumlá a ukazuje prstem k západu. „Klinika musí stát někde tam… Někde…“

„Přímo za tamtěmi stromy je naše shromaždiště,“ vysvětluje Blecha. „A tenhle svah představuje poslední úsek pátrání. Zítra v osm ráno jdeme na to. Prosím.“ Podává Cafferymu jeden pár rukavic. „Budete je potřebovat.“

Caffery pomalu, velmi pomalu přesouvá pohled k brašně.

„Ano,“ říká Blecha. „Je v ní to, co si myslíte.“

Caffery civí na brašnu a dlouho se ani nehne.

„A mimochodem, Jacku, zabezpečení vašeho domu je úplně na hovno – potřeboval byste psa. Dneska ráno jsem tam vlezla a hodinu jsem kopala u vás na zahradě. Nikdo mi v tom nebránil. Šaty jsou v té brašně taky.“

Caffery k ní zvedá oči. Pokud se někdy podezíral, že je do té ženy zamilovaný, tak teď už to ví na sto procent.

Blecha krčí rameny. „Krabice,“ říká, přestože se jí na to Caffery neptal. „Přechovávání věcí v krabicích. Strach, že když nějakou otevřete, abyste vytáhl jednu věc, vysype se z ní i všechno ostatní.“

„Ještě něco?“

„Ano. Všechny věci, o kterých je snazší nepřemýšlet. Například bratři, mrtví rodiče a…“

Bleše se vytrácí hlas. Kouše se do rtu a bloudí očima po jeho tváři. Za ní se rozprostírá krajina – zimní krajina Somersetu. Z ohně kdesi v dálce stoupá k obloze zvlněný sloup kouře. Blecha má tvář ozářenou skomírajícím sluncem.

„A co?“

Blecha se sotva znatelně usmívá. Jako by něco způsobilo, že je plachá, smutná a zároveň plná naděje. „A nic. Jenom ‚a‘.“

poděkování

Mnoho lidí celý život získává vědomosti a schopnosti a pak si přijde rychlokvašený spisovatel, všechno jim ukrade a nacpe to do příběhu. Netuším, proč někdo tuto loupež za bílého dne toleruje, ale sama za sebe mohu být těmto lidem za jejich velkorysost jen vděčná a pokorně se jim klanět. Mezi takové lidi patří: Patrick Knowles, který mi vysvětlil podrobnosti britského systému péče o duševní zdraví; Hugh White, geniální patolog; Simon Gerard; detektiv-hlavní inspektor Gareth Bevan z JVZT pro hrabství Avon a Somerset (reálný předobraz Jacka Cafferyho); inspektorka Zoe Chegwynová, která mi nalila do hlavy potřebné informace o vyjednávání s únosci. Všem se vám omlouvám, pokud jsem kvůli stavbě příběhu malinko zkreslila pravdu, kterou jste mi popsali, ale každopádně vám děkuji, děkuji a ještě jednou děkuji.

A jako vždy jsem neskonalým dlužníkem báječných lidí z mého nakladatelství a z mé literární agentury. Smekám před vámi všemi za vaši tvrdou práci a trpělivost. Děkuji také Steveu Bennettovi, že snáší moji averzi k sociálním sítím. Ohromuje mě, jak někdo dokáže provozovat webovou stránku člověku, který má takovou fobii ze sdílení.

Jonathan Keay – skutečný Jonathan Keay – věnoval vysokou částku DeKalbské knihovně v Atlantě ve státě Georgia a za to je podle něj pojmenována jedna postava v Panence. Vím, Jonathane, že ve skutečném životě jste mnohem zajímavější než v tomto románu, ale přesto vám děkuji. A Karin Slaughterové, která stála v pozadí této spolupráce, vzkazuji: neustále mě pobuřuješ, inspiruješ a ohromuješ. Jen tak dál, holka!

A nakonec chci poděkovat svým drahým přátelům a rodině, kteří mi poskytují tichou a nepřetržitou oporu: Bobu Randallovi, Margaret O. W. O. Murphyové, Mairi Hitomiové, Lotte G. Q., Sue a Donaldovi Hollinsovým. Co bych si bez vás počala?

Dovolujeme si vám nabídnout tři další romány Mo Hayder.

Nejprve Ptáčníka a Pečovatele, kterými přetvořila definici toho, co je „morbidní thriller“, a následně Unesenou, za niž dostala prestižní Edgarovu cenu.

PTÁČNÍK

Detektiv Jack Caffery umí nahnat hrůzu i nejprotřelejším kriminálníkům, ale v tomto případě už od začátku tuší, že ho čeká procházka peklem. Když je na opuštěném předměstí Londýna nalezeno pět mrtvol bestiálně znetvořených a sexuálně zneužitých žen, zavládne mezi přivolanými policisty zděšení. A to ještě nevědí, že vrah zanechal v tělech svých obětí drobný suvenýr – a že vše provedl se zručností zdatného operatéra, byť poněkud zvrhlého…

Oficiální vyšetřování se drží několika různých verzí, ale Caffery ví, že pravdu musí hledat úplně někde jinde. Že tento pachatel je příliš geniální a zvrácený, než aby na něj platily běžné vyšetřovací metody. Caffery se nechá vést svými zkušenostmi i policajtským instinktem, a když se mu konečně podaří zahnat vraha do kouta, může celé město ulehčeně vydechnout. Anebo ne?

352 stran, 299 Kč.

PEČOVATEL

Byla to taková klidná vilová čtvrť. Idylka skončila ve chvíli, kdy byli v jednom domě nalezeni spoutaní manželé, zmlácení a vyčerpaní po několika dnech bez jídla a pití. Ale to nejhorší zjištění mělo teprve přijít: jejich syn zmizel beze stopy.

Případu uneseného dítěte se ujímá detektiv Jack Caffery. A když je krátce poté nalezena chlapcova mrtvola, Caffery pochopí, že při tomto pátrání bude muset sáhnout na dno svých sil. Důvodem není jen pachatelova brutalita, ale také skutečnost, že s touto tragédií je nepřímo spojena i událost z jeho vlastní minulosti.

Zatímco se Caffery noří hlouběji a hlouběji do morbidní pavučiny vrahových činů a snaží se udržet ve svém vlastním životě aspoň nějaký řád, vyplynou na povrch odhalení tak hrůzná, že by se nemohla odehrát snad ani v tom nejšílenějším snu…

384 stran, 299 Kč.

UNESENÁ

Ponurý listopadový den se chýlí k večeru, když detektiv Jack Caffery přijíždí vyslechnout svědky krádeže auta. Takových případů už bylo… Rutinně zahájí vyšetřování, ale brzy zjistí, že tentokrát je to jiné. V tomto autě totiž seděla jedenáctiletá dívka. A ještě stále se pohřešuje.

„To byl teprve začátek,“ zavolá únosce na policii. „A nepočítejte s tím, že konec přijde brzy.“ Stačí jen těch pár slov a Caffery pochopí, že je pouze otázkou času, kdy si pachatel vyhlédne další auto s dítětem na zadním sedadle.

Říkají o něm, že je nejlepší policajt ve městě. Má dobrý nos a kromě obrovských zkušeností se může spolehnout i na svůj instinkt. A právě policajtský instinkt mu napovídá, že něco je špatně. Ani tentokrát se nemýlí…

416 stran, 329 Kč.

Všechny tyto knihy žádejte u svého oblíbeného knihkupce. Můžete si je samozřejmě objednat také přímo u nás na dobírku.

Nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava 1

Mobil: 736 538 393

Telefon: 596 127 644

e-mail: domino@dominoknihy.cz

www.dominoknihy.cz

Copyright © 2013 by Mo Hayder

Translation © 2014 by Jiří Kobělka

Cover design © 2014 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena či šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE POPPET,

vydaného nakladatelstvím Bantam Press, Londýn 2013,

přeložil Jiří Kobělka

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redaktorka: Zuzana Řeháková

Korektura: Kateřina Žídková

Sazba písmem Minion Pro: Rajka Marišinská a Jiří Ryška

Obálka: Radek Urbiš

Vydání druhé, v elektronické verzi první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava,

v červnu 2014

ISBN 978-80-7303-998-1

Table of Contents

Panenka

neviditelná

Browns Brasserie, Triangle, Bristol

kancelář koordinátora, oddělení s vysokou ostrahou, klinika Beechway, Bristol

bezpečí

Browns Brasserie, Triangle

starý chudobinec

Hotel du Vin, Sugar House, Bristol

Maud

průměrňák Joe

most

Patience a Stewart

muž z východu

sen

konec

Nobelova cena míru

jabloň

výpadky proudu

tajemství létání

Mulder a Scullyová

velká přírodní síla

spodky a vysoké boty

pravda o Misty Kitsonové

hlavní ulice

pštros

popíjení jablečného vína

ujetí z místa nehody

jahody a marshmallow

pod nadjezdem

jinovatka

někdo musí něco vědět

náramek

Zeldina skříňka

jeskyně z broskvových pecek

Isaac Handel

plán

Starbucks

Elfské jeskyně

sezona džemu

ponor nad rámec oprávnění

hladké splynutí existencí

zřítit se a shořet

žlutá

vítězství

kalkulačka žalu

špatné parkování

Hotel Avonmere

ponožky se střapci

nákupní tašky

Fred Astaire

Wickes

Eden Hole

ten, kterému se všichni vyhýbají

anděl

položky

Stewart a bludná hvězda

koupelna

brašna

Upton Farm

panenky

práce

starý mlýn

Thom Marley

slib

krabice

duchové

Priddy

starý mlýn

Graham a Louise Handelovi

oddělení Pampeliška

návrat v čase

sad Raymonda Atheyho

uvnitř panenek

Suki a sníh

špinavě růžový satén

červené tričko

kachna

jak říct pravdu

Wilds

jsme si kvit

koláček SNĚZ MĚ

nešťastný trpaslík

věci nejsou takové, jaké se jeví

uzavřená silnice

monstrmatka

Berrington Manor

bezpečnostní dispečink

Jonathan Keay

taktika

Berrington Manor

jed

Berrington Manor

rentgenové vidění

jak realizovat zatčení

zuby

druhý listopad

Eden Hole Cottages

JVZT

ve Wilds

oheň v dálce

poděkování

Nabídka dalších knih