Josef Strauss

ŽÍT NĚKDY BOLÍ

2014

Josef Strauss

Žít někdy bolí

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Josef Strauss, 2014

© Carpe diem, 2014

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-096-5 (pdf)

ISBN 978-80-7487-097-2 (epub)

O knize

Karlovarský prozaik Josef Strauss vstoupil románem Žít někdy bolí do literatury. Osvědčil v něm dokonalou znalost života na menším městě před listopadem 1989, stejně jako poučenost z velkých společenských opusů. Příběh není komplikovaný, čte se ale jedním dechem.

Mladí lidé z party kolem jejího přirozeného vůdce Lukyho moc nevědí co s volným časem, neboť v Karlových Varech je nuda. Podhoubí pro kriminalitu může kvést. Mladí ale chtějí žít na plný plyn, loví proto požitky a jen požitky. Jejich mluva u toho vůbec není salonní, ba naopak – je plná vulgarit. Přesto je za jejich denodenním chováním a činy skryta obyčejná lidská touha po lásce, něze, rodinném krbu. Vír událostí je však nezřídka žene docela jinam, než si sami přejí.

Kniha se vymyká nebývalou otevřeností a syrovostí dějové linie, avšak nejen tím je výjimečná – i schopností autora vyprávět „obyčejný život“.

Josef Strauss tedy debutoval vroce 2002 silným generačním románem, ten měl ambice stát se i komerčním bestselerem. Žel (či bohudík), nestalo se tak. Proto už nevyšla dvě dávno napsaná pokračování V dáli někde svítá a Ženský, třeste se.

O autorovi

Josef Strauus se narodil 20. 2. 1963. Pochází ze Slovenska, ve čtyřech letech se rodiče přestěhovali na Karlovarsko. Vyučil se brusičem skla, po vojně nastoupil do skláren Moser a stal se členem jedné z part, o nichž napsal řadu románů a novel, dodnes nevydaných.

Vyšlo:

Žít někdy bolí (2002)

Jako kus masa (2003)

Jarka, to je bůh človek (2006)

Nadbytečného hluku se toto lázeňské město už nejspíše nikdy nezbaví. Pořád a pořád se někde něco bourá, něco přestavuje. Nejinak je tomu v ulici Karla Čapka, kde probíhá rozsáhlá rekonstrukce starých budov. Bušení kladiv, kvílení elektrických vrtaček, hrčivé otáčení bubnu míchačky spolu s hrubými hlasy zedníků rozechvívá celou čtvrť, jíž tu z místních nikdo neřekne jinak než prostě Čerťák.

Oblaka šedivého smogu visí nad střechami ulic prosáklých potem tisíceronásobného davu chodců jako nehybné pavučiny. Lapají do sebe všechen ten šílený rachot a spěch obra, o němž si jeho návštěvníci bez ustání tvoří iluze, jak je malebný, jak je čistý, jak poklidný…

Fíí, fíí pískají rozjaření zedníci z patra domu, jehož velká obdélníková okna jsou všecka otevřena do širokého prostranství ulice. Sunou se po ní dvě celkem pohledné tmavovlásky. Holky tak dvacet, až dvaadvacet let. Jsou oděné do vyzývavě kratičkých minisukének a bílých bavlněných triček. Je to až k nevíře, jaké se jim na hrudi vyobrazují nádherné cvočky. Houpá se to, že jde z toho závrať. Je to jako dívat se na kouzlo. Pastva pro oči. A jak dráždivě kroutí hýžděmi! No to už přestává všechno! Panebože!

Menší pozvedne hlavu a pohrdavě se ušklíbne na několik chtíčem a alkoholem opojených tváří. Usmívají se bledými perverzními úsměvy, jakých jsou schopni jen ti nejzáludnější mezi dravci. Je z nich hrozivě cítit posedlost po chvilkovém, nezávazném dobrodružství. Touha samce ovládnout samici! Ti zatracení chlapi by je chtěli pořádně pomuchlovat. Ale nic takového! Nasrat! Jsou silní, protože je jich víc pohromadě. S těmihle dělníčky si rozhodně nic začínat nebudou.

„Jděte do hajzlu, kreténi!“ zakvikne větší podrážděně. Její ruce vzápětí rozehrají pozoruhodnou mimiku. Katolický farář by byl nucen udělat kříž, aby se ubránil útočícímu peklu.

Přítelkyně vyprskne smíchem. Teprve teď jí dochází, oč vlastně běží. Člověk bez špetky fantazie to však pochopí jen se značnou námahou. Nejdříve se to chytí, vzápětí uškrtí, potom postaví na špalek a utne… Co? Ale vždyť to ví! Fuj!

„Ale kočky, proč ste tak zlý?“ zahřímá na ně přísný hlas shora, jako by to sám pánbůh chtěl pokárat tolikerou sprostotu, kterou tak snadným způsobem dokázaly vylíčit hbité dívčiny prstíčky. To bude asi pěkná potvora, tahle zmalovaná lasička!

„Nemáte večír čas?“

„Můžem se domluvit!“

„Tak co, nedáte si říct za kafčo?“

„Za chvilku by mohlo bejt pozdě!“

„Nechcete se zapojit do letadla?“

„Pokecáme, popijeme, pošpásujem!“

Jeden mužský hlas za druhým se pokouší vyzískat si přízeň těch dvou roztomile vypadajících osůbek. Jejich okázalá arogance jeví se tuze vzrušující. Ale na takové divošky je zapotřebí divochů.

„Pfff!“

„Lukáši, neprď! Ještě sme se s nima nedomluvili. Teď se na nás kvůli tobě vyserou!“

„Pfff!“

„Tak dej už pokoj!“

Lukáš vyloudí ještě jeden bublavý a dopomůže si k němu pozvednutím levé nohy, aby, jak říká, nebyl natržený, aby vyšel hezky celý. Dnes mu to nějak obzlášť bouřkuje.

Dívky, uraženy do morku kostí, chvatně odcházejí.

Možná, že by si daly i říci, ale kdoví? Třeba jim to krátké zastavení plné obdivu udělalo přece jen dobře, třeba se tu zítra zase objeví. Nezbývá, než v to doufat, anebo se usmířit s faktem, že je Lukášova střelba zahnala navždycky, což se jeví jako pravděpodobnější. Zatracenej Lukášův zadek! Věru, to není dobrá věc být s ním v uzavřené místnosti! Parta zedníků už tomu jeho věčnému rachocení uvyká, ale jsou chvíle, kdy ho z malé úzké šatničky vykazují s hromovým řevem, který by musel zahnat na úprk i tygra.

Pan Motyčka s panem Hořavou jsou už starší, usedlejší páni. Na jejich tvářích se ke konci šichty vždy počíná projevovat únava. Jejich upracované ruce, rozbolavěné hřbety, ožívají pouze vidinou blížícího se důchodu. Ruda s Dušanem už mají čtyřicítku za sebou a ustavičně mezi sebou omílají téma rodina a politika. Ivanovi bude za dva roky třicet, ale všude říká, že už mu třicet dávno bylo. Je to veliké vlasaté chlapisko, které, když má v hlavě, dovede nepříjemně rýpat.

Lukáš Albrecht je tu nejmladší. Je to třiadvacetiletý muž vysoké, ramenaté postavy. Jeho sebevědomému obličeji vévodí široké čelo a špičatá brada. V modrozelených očích se zračí výraz nesmírného klidu, který hned tak něco neohrozí. Na temeni rozčechraném větrem stojí rovně jako hřebíky krátké tmavohnědé vlasy, s nimiž si nikdy mnoho starostí nedělá. Obyčejně je po ránu jen stroze prohrábne svými dlouhými prsty.

Po vojně, kterou si odsloužil u chebské Pohraniční stráže, se už k závozničení u pivovaru nevrátil. Nebyl to žádný med. Musel příliš brzo vstávat a dřít jako mezek. To u party zedníků je mu líp. Práce tu taky není zrovna málo, ale je to, když už nic jiného, aspoň nějaká změna. Nikde není psáno, že bude přidavačem navěky. Snad ještě rok či dva a potom frnk na lepší. Určitě na něho někde čeká flek, kde většinu dne proleží či prosedí. Chce to jen mít trpělivost a pídit se v inzerátech. Živit se do konce života rukama, to je pro něho ta nejotřesnější představa. Stačí se podívat na Hořavu s Motyčkou, jak už jim z toho haraší. Takhle on dopadnout nesmí!

Dělník je skutečně slepej vůl nebo, hůř řečeno, otrok, který naletěl, aby někomu jinému vytvořil blahobyt. To, co někteří stihnou za pouhých pár let všelijakých machinací, to on nestihne ani za tisíc let perné roboty. Je to ubohé zvíře, které vyčkává ve svém brlohu nevědomosti, utkaném z poctivosti a strádání od výplaty k výplatě. Po nocích si ve snách může stavět své vzdušné království.

Ve středověku mu slibovali, že jeho bída bude odměněna vstupem do ráje. Dnes mu idealizují budoucnost komunismu, na jehož vzdáleném konci budou do huby padat pečení holubi. Nadto práce už nebude potřebnou. Nebudou prachy, všechno bude zadarmo. No není to magorismus? K sakru!

Kolik je vůbec hodin? Do prdele! Dvě pryč! To už za chvilku bude padla a on má v míchačce ještě kolečko malty. V písku se jí nic nestane a ráno ji zas nahází do bubnu a nechá rozmíchat. Přidá jenom cement. Lopatu nebo dvě. To je na omítky až až. Vydrhne kolečka a kbelíky, aby to už měl za sebou. Voda mu cákne na montérky, což nepříjemně zastudí.

„Kurva!“ zakleje a zlostnýma očima, kterýma by se dala provrtat skála, hodí po Motyčkovi, který se tu motá s lahváčem karlovarské desítky. Malý, ramenatý mužíček s hlavou zabodnutou do země jako by se něčeho zalekl. Škubne rukou a na košili mu zapění pivo. Dělá ksichty, že se mu Ivan musí řehnit jako debil.

„Krucinál, tady to smrdí jako v prasečáku!“ rozčiluje se Dušan, který přes svoji značnou hubenost dovede být pěkně krutý ke svému tělu a dokáže ho vyburcovat ke značným výkonům.

To bylo důvodem, aby se stal parťákem a rozhodoval

o tom, co kdo bude dělat. Někdy to ale s tou svojí přesností přehání, což ovšem ostatním leze pěkně na nervy. Ksicht má věčně pokroucený nervozitou a bez startky v hubě neudělá ani ránu. Občas je ho vidět, že si připaluje cigaretu cigaretou.

V šedozelených očích se blýská jen jediná pravda, a to ta jeho! Co poví, to musí platit, protože jinak s ním není k vydržení. A Ruda, ten magůrek, mu leze pořád do zadku. Je to jízlivák připravený kousnout vždy tam, kde si to situace vyžaduje. Přestože postrádá vlastní názor, rychle se přizpůsobí myšlenkám většiny a vybírá si, odkud vane silnější vítr. Potom ve skrytosti donáší Dušanovi, co se říká, co kritizuje.

„To si usral Lukáš!“ prozrazuje s potměšilým úšklebkem a couvá, aby se příliš nenadýchal toho strašného puchu, který by uspal i koně.

„Ty už si dej do tý svý bublavý prdele špunt!“ doporučuje pan Motyčka, nakloněný k levé straně. Ve vrásčité, strhané tváři se objevují záblesky čerstvě probuzené veselosti.

„Já to nebyl, to Ivan!“ brání se Lukáš, i když ví, že tím nikoho nepřesvědčí.

„Co kecáš, ty vole! To ty tu sereš, až z toho blbne míchačka. Já ti dám, že já! I ty holky utekly, když si jim tak hezky zahrál na ten svůj flašinet... Ty, člověče, to byly docela kočky!“

„Na co, kurva, zrovna ty potřebuješ ženskou? No to mi teda řekni! Dyť bez karlíka nevydržíš ani půl hodiny!“ pustí se do něho pan Hořava.

„Kunda a pivo, to se moc rádo nemá!“ přidává se i pan Motyčka. Zuřivě si čistí brýle kapesníkem, do kterého se před malou chvílí ještě zuřivěji vysmrkal.

„Vy nevíte, na co, kurva, chlap jako já potřebuje bambitku, aby jí moh potom porád ládovat a ládovat? Tak starý a tak...“

„No no no! Co ty s tim svým chcípákem můžeš udělat za divadlo? Dyť to máš akorát tak na chcaní piva!“

„Byste eště koukal, jak dovede bejt napruženej! To ten váš už vypadá jako vyschlá fajfka!“

„Už si ho někdy viděl?“

„Jo! Ráno, když ste chcal vedle mě... Ale vono to bylo tak malý, že sem si jenom moh myslet, že tam něco je...“

„Pfff!“

„A hele, teďkom rači utečme!“ navrhuje Ivan. Vzápětí se chytá za nos a spěšnými kroky se vzdaluje.

Tenhle se obzvlášť Lukášovi povedl. Je v něm síla feferonů s cibulí.

Jeho vydatným větrům se však nelze divit, vždyť každý den si na svačinu nosí tři až čtyři cibule a ob den láhev červených feferonů. Lítá to z něho potom jako rány ze samopalu. Ale zbývá mu něco jiného, když mu to v břiše klokotá, jako když se spláchne na záchodě?

Zaražené větry už mu jednou daly pěkně zabrat. Podruhé by to za nic na světě zažít nechtěl. Musel cvičit dřepy a běhat, aby je ze sebe všecky vysoukal. Potvory! Trvalo jim to hodinu!

Ale ono se to řekne, prdnout si! Taky se mu povedlo, že si nasral do trenýrek a musel si je sundat. To aby ho esenbáci nesebrali někde na ulici za narušování veřejného pořádku pro ten šílenej puch, který se kolem něho linul jako páry nad horami. Nejlepší je na tom to, že mu to tolik nevadí jako okolí. Pan Motyčka z toho mohl mít málem infarkt, když se musel na skládce bordelu dívat na to ošklivě zahovněný prádlo. Roztahoval pysky od ucha k uchu a prskal, že to takhle dál už nejde, že Dušan musí zakročit... Dušan se řehtal jako kůň!

Občas mu vyčítají se značnou závistí nádherný byteček Na Vyhlídce s velikou terasou. Z té je možno prohlédnout si celé lázeňské území, mít ho jako na dlani a trnout úžasem nad tím monumentálním místem, které je jako rozhledna a zahrádka zároveň. Lukáš tam v malých dřevěných truhlících pěstuje malé štiplavé papričky, které jsou jako oheň a dovedou člověka rozplakat...

Babička umřela loni na podzim. Bylo jí osmdesát dva let. Co mu po ní zůstalo, je jenom ten byt.

Když matka skonala těsně po jeho narození, byla to ona, kdo se ho ujal a vychoval ho. O tátovi se dodneška nedozvěděl nic. Zkrátka není a nebude. Už se s tím dávno smířil.

Stesky za babičkou, jak čas míjí, opadávají. Pan Hořava říká, že si s ním musela dost vytrpět. Určitě ji otrávil tou svojí plynatostí, těmi strašnými vichry, co mu rozdírají spodní prádlo. Chudák bába se jich musela něco nalekat. Je div, že ji ta mrtvice neranila dřív.

Ten starej páprda si dělá ze všeho srandu. Nic mu není svatý.

„Tak, chlapi, je padla!“ informuje Dušan, aby tak dal podnět k rozchodu. Otírá si z čela pot a vyráží jako první směrem k šatně.

„Pfff!“ ukončí dnešní šichtu Lukáš.

Josef Strauss

Žít někdy bolí

K vydání připravil Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 300. publikaci

v Brumovicích roku 2014

Vydání druhé (v Carpe diem)

www.carpe.cz

Knihy, CD a DVD nakladatelství si můžete objednat na adrese:

Carpe diem, 691 11 Brumovice 175, Czech Republic

(tel. 737 444 221; e-mail: carpe@carpe.cz)

Knihy pro iPad, doplněné dokumentárními filmy, koncertními záznamy, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, speciálními fotogaleriemi a dalším bohatým multimediálním obsahem najdete v App Store v aplikaci CARPE DIEM ONLINE.

ISBN 978-80-7487-096-5 (pdf)

ISBN 978-80-7487-097-2 (epub)

Table of Contents

CoverImage

1_copyright

2_o_knize_autorovi

3_text