Důvěrné sdělení o konci světa

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2003 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-095-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-096-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-097-7 (PDF na CD)

Předmluva

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

Doslov

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva

Pan docent Bwerdych získal jistou proslulost, teprve když na přednášce, kterou uspořádalo vedení školy na jakési aktuální téma, na protest proti sdělovanému obsahu hlasitě zvolal: Ho, ho, ho!

Přednášel celostátně významný politik, televizí obvykle národu zprostředkovávaný. Během projevu se řečník uchýlil k tvrzení, jež se v té době často uplatňovalo, že se konečně náš lid těší svobodě, která mu byla až dosud odpírána. V tu chvíli docent Bwerdych uplatnil poměrně hlasitě ono zvolání, jež by bylo na místě v nějaké krčmě, ale ne ve velké posluchárně, navíc hustě obsazené učiteli a studenty školy.

Rektor si na vystoupení hosta zakládal, protože chtěl za jeho pomoci ovlivnit jistou vyšší mocenskou instituci. Škola potřebovala peníze na nějakou spolehlivě nezbytnou maličkost, a naklonit si řečníka byla proto povinnost. Teď se za stolem rektor vztyčil a neomaleného docenta požádal o vysvětlení.

Sál se zaujetím čekal, co vyvolaný docent odpoví. Odpověděl. Docentův výrok se pak stal proslulým a studenty neustále se smíchem opakovaným.

„Mluvíte o svobodě? Svoboda je přelud, kterým se uspokojuje samolibost hlupáků.“

Docent chtěl ještě pro úplnost dodat, že výrokem parafrázuje jakéhosi Francouze, protože mu hlava bez přípravy neposkytla možnost něco originálnějšího vymyslet. Výbuch veselí mu v tom zabránil. Veselili se ti, kdo docenta znali, většinou studenti, hlavami povážlivě kroutili vážení členové učitelského sboru, ze kterých se mnozí chvěli hrůzou, aniž by Bwerdycha pochopili, konečně hostovi stoupenci se cítili být dotčeni a volali po vypuzení rušitele ze sálu.

1.

Pan docent Jaromír Bwerdych byl člověk bez mimořádných ambicí. Jeho životní osudy z něj dělaly člověka nevýznamného. Z těch několika lidí z jeho okolí, kteří o jeho určitější existenci věděli, pokládal jenom málokdo za nutné sundat při pozdravu klobouk. Většina ho míjela jen s pouhým pokýváním hlavy. Nebyl to jenom doklad vztahu veřejnosti k docentu univerzity Bwerdychovi, ale nejspíš doklad stavu lidské a občanské úrovně naší veřejnosti. Pan docent Bwerdych sundával klobouk, i když míjel své studentky, kterých potkával víc než studentů.

Mohli bychom ho teď spatřit, jak důstojně, s rukama za zády kráčí podloubím obkličujícím východní stranu náměstí Krále Přemysla Otakara, jak potom odvážně překračuje vozovku a směřuje k radniční věži, když předtím pohrdavě vstoupil do jízdní dráhy vozidlu, které muselo brzdit za hlasitého nesouhlasu řidiče, jenž nešetřil nadávkami a otevřeným oknem je hojně sypal na docentova záda.

„Riskujete, pane,“ řekl stařík, člověk zřejmě o málo starší docenta Bwerdycha, který se teď přidal k jeho boku, když nejdříve docentu vysvětlil důvod svého tvrzení.

„Myslím, pane, že riskovat je úděl člověka, jenž na sebe vzal povinnost prožít život na omhle světě. Nejde jen o to, že ze střech padají kusy střešní krytiny, které nabravše přiměřenou rychlost jsou s to svou hmotností výrazně poškodit naši tělesnou schránku tak málo odolnou. Riskujeme poškození ducha sledujíce s poměrnou naivitou produkty zábavního průmyslu vydávané za umění. Trvale riskujeme, nabízejíce přátelství lidem, kteří toho nejsou hodni.“

Teď se obrátil ke svému průvodci a viděl zděšený výraz v jeho vlhkém zraku.

„Vy nejste šťastný člověk, pane,“ řekl stařík.

„Nesuďte ukvapeně,“ řekl pan Bwerdych a smekl klobouk, protože se hodlal rozloučit. „Jaký je rozdíl mezi člověkem šťastným a nešťastným? Vidíte. Odpovězte si sám. Shledáte, že žádný. Člověk je pořád jenom člověk a být člověkem je úděl trpký, málo povznášející. Smůla je pouze v tom, že si to jako lidé uvědomujeme.“

Stařík chtěl něco říci, ale pak mávl rukou a odešel, zanechávaje za sebou tušenou ozvěnu silného nesouhlasu.

„Tak vida,“ řekl si docent Bwerdych a teprve teď se rozhlédl po svém okolí. Před ním bylo největší zdejší náměstí plné odpoledního ruchu a shonu. Pohyb vozidel a lidí, všechno vytvářelo jednolitý, ucelený ráz životního pulzování, ne nepodobného chaosu, ale odrážející jakýsi řád, nad kterým pan docent Bwerdych nebyl ochoten právě teď uvažovat.

Stále se mu připomínala věta, kterou – patrně ne zcela uváženě – vyslovil: Být člověkem je úděl trpký. Trpkost tohoto údělu se vyjevovala v souvislostech. V souvislostech s úděly tušenými, plnými pohody, která docenta Bwerdycha většinou míjela, s úděly jednoznačné orientace, kterou jeho mysl trvale zpochybňovala. Je někde v jeho životě něco nezpochybnitelného? Neotřesitelně pevného, nevyvratitelného?

Čas od času zachvacovaly docenta Bwerdycha pochybnosti. Pochyboval o sobě, o svém okolí, ale to byly většinou pochybnosti, jež vzápětí popíral. Jak může pochybovat o lidech, které zná i nezná dost dobře, aby mohl vyslovit soud? I když ne soud definitivní, tak alespoň poměrně definitivní. Může být něco poměrně definitivní? Tady se docent zamyslel a usoudil, že uvažuje nesmyslně. Pokud vůbec něco zná, pak tuto znalost musí omezit pouze na svoji osobu a to se značnými výhradami. Měl-li kohokoliv hodnotit, pak se musel pod vlivem tohoto poznání hodnocení zříci. Přesto hodnotil neustále, vytrvale, a i když někdy ne rád, pak přece jen. „Paní Roubíčková, zapomněla jste mi přinést noviny.“ V této nevinné větě bylo přece hodnocení. Vyjadřoval se k výkonu její činnosti, za kterou jí platil. Zde bylo na místě pokrčit rameny a křivě se usmát, protože měl nárok na bezchybné služby.

Bylo by možné v úvaze pokračovat, ale pan docent Bwerdych se přistihl, že mu paní domácí Roubíčkvá přišla na mysl na kraji Kostelní uličky, v místech, kde podrážky jeho bot zašátraly po dlažbě z pálených cihel kladených tak, že do sebe zapadaly jako zrna v klasu. Opus spicatum, řekl si jako vždy i teď pan docent Bwerdych a opět se utvrdil v poznatku, že zde někdo napodobil starověkou dlažbu, pokud... ale ne, to přece není možné, opakoval jako vždy, když ho napadlo o této dlažbě uvažovat.

A jako téměř vždy i teď upadl do snu, který se mu trvale připomínal. Vždyť tady mohl někdo z římské legie, která se zakopávala v místě dnešní Olomouce, zůstat a kousek své praktické znalosti uplatnit. A dlouhá řada potomků, která o svém pradědovi nic netušila, ho mohla napodobovat, vždyť lidské plemeno je nesmírně plodivé a spolu s geny předává praktické zkušenosti, schopnosti a kdo ví co ještě? Nejspíš to však bylo tak, že nějaký středověký mnich se vrátil z Říma a tady napodobil to, co tam viděl.

Jenže docentově fantazii bylo přijatelnější uvažovat, která to římská legie byla, jejíž příslušník za jistě dramatických okolností zůstal v tomto koutě Hercynského lesa. Tu ho vyrušil hlas: „Pane profesore, objednal jsem uhlí, teď je levnější než v zimě, kdy budou chtít nekřesťanské peníze. Doufám, že proti tomu nic nemáte.“

Byl to hlas manžela paní Roubíčkové, manžela s ní nesezdaného. Do lidských vztahů svých bližních pan docent nezasahoval a ani mu nepřišlo na mysl po nich pátrat. Teď pochválil prozíravost Roubíčkovu, se kterou dotyčný řeší prosté lidské záležitosti, a projevil souhlas s koupí paliva.

„Ale budete muset dát něco za složení. Jarda Mackojc to udělá levně.“

Kde se vzala koncovka -ojc? Mackojc? Buď byl sám z okolí Vodňan, nebo byl odtud Roubíček. Neříkalo se lhenickým peckáři pro přemíru třešní tam pěstovaných? Panu docentu Bwerdychovi kmitla tato informace myslí, aniž by tam zanechala výraznější stopu. Pokud si vzpomene, zeptá se některého z kolegů, který má blízko ke krajovému folklóru.

Člověk si plní hlavu zbytečnostmi a na podstatné otázky mu v ní nezbude místo. Zasmál se tomu. Které podstatné otázky by měly plnit jeho hlavu?

Když stoupal do schodů, protože jeho dva pokoje byly v poschodí úzkého domku vklíněného mezi podobné středověké stavby, umístěné v prostoru výrazně omezeném, přišlo mu na mysl, jak onen Jarda Mackojc bude uhlí skládat. Vždyť tahle jejich ulička byla tak úzká, že si dva lidé bydlící naproti sobě mohli z okna podat ruce. Kdyby se hodně natáhli, samozřejmě. Auto uhlí vyklopí na náměstíčku asi třicet metrů vzdáleném a odtud ho pak Jarda Mackojc nanosí v putně na zádech.

Pan docent Bwerdych vzpomínal, jak stěhováci nosili jeho nábytek a pustě přitom spílali dávným stavitelům a současným majitelům domů, taky současné městské správě, která k trvání něčeho tak extravagantního, jako byla tato ulička, v městském plánu označená jako Kostelní, dala souhlas. Už dávno to měli dát zbourat, jen to tady páchne a kluci tady páchají lumpárny. Vysvětlujte jim, spílajícím stěhovákům, že tady postavili lidé domy někdy ve středověku, kdy bylo v hradbách málo stavebního místa, že to je proto historicky chráněná oblast... a vůbec. Uhlí bude muset Jarda navozit v káře ručně vedené. Po celé věky se to nedělalo jinak, tak proč si tím lámat hlavu.

Další otázka: Když jde o Kostelní uličku, proč tu není kostel? Kdysi tu byl a husiti ho vypálili a pak už neobnovili. Zbyla po něm jenom ulička, která se k němu kdysi zbožně tulila.

Tuliti se k někomu, názvuk vroucího citu.

Nárokům moderního bydlení dům nevyhovoval. Když docentovi kolegové viděli, za co svůj moderní byt vyměnil, žasli a přemýšleli o docentově spořivosti. Nějakou dobu se o tom na katedře spekulovalo a hledaly se důkazy, které by ukázaly na odvrácenou docentovu tvář. Neodhalilo se nic, proto se pak mluvilo jenom o podivínovi, který větší rodině pomohl ke štěstí.

Nic nechtěl ani za nábytek, který musel opustit, protože se mu do dvou pokojíků nevešel. Po tomto zjištění se dva tři kolegové významně ťukali do čela.

Teď se docent Bwerdych usadil ve svém pokoji a rozhlížel se po stěnách krytých policemi plnými knih. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Jak může vypátrat, do které legie patřil voják, který by mohl rozšířit tajemství dlažby opus spicatum do barbarských zemí?

Dělá to počasí, které nutí krevní tlak k prudkému nárůstu, nebo snad přirozený proces úpadku, mající za následek to, čemu se běžně v lidové řeči, tedy neodborně říká zhloupnutí? Jaká časová prodleva leží mezi oněmi, proti Gallům táhnoucími legiemi, a touto uličkou? Tady po kamenných stavbách v čase Hercynského lesa nebylo ani potuchy. Tady se proháněla divoká zvěř, které snad ani nepřišlo, že by mohla v lese potkat kohosi, kdo uvažuje, jak naložit se zablácenou podlahou své chýše. A pak v době, kdy tato ulička už stála, nikoho nenapadlo ji vydláždit. Bláto se lepilo zdejším na škorně, čvachtalo po dešti a šířilo pach produktů trávení. Nejen lidského. Bylo by lépe se rozhlédnout u sousedů, zda neměli předstih v urbanistice a ve stavebnictví. To však je jiná záležitost, které se nemíním věnovat.

Když takto pro sebe celou záležitost vyřešil, rozhlédl se opět po policích svého pokoje. Mimo stůl a židli byly police jediným zařízením této místnosti a on rozvažoval, kterému z děl zde soustředěných má pro tuto chvíli dát přednost.

Jak tak bloudil pohledem po té záplavě knižních titulů, v nichž co do barvy obalu převládala šedá a černá, ustálil se jeho zrak na obraze, který v prostém rámu nabízel pohled na utěšenou hladinu jihočeského rybníka.

Jako vždy, když na něj pohlédl, i teď v něm vzklíčily výčitky svědomí. Nenašel totiž místo, kam by dílo pověsil, a tak obraz nedůstojně polehával opřen o několik svazků dějin církve svaté, katolické. Byl však na očích, ale dívá se někdo bez výčitek svědomí na drahou mu krajinu klopě přitom zrak? Neuráží tím Mistra, který, sám Jihočech, vložil část svého vědomí do této malby?

Co to říkáš, Bwerdychu? Vložil část svého vědomí... – jak mohl vložit část svého vědomí do malby, ve které je obsažena celá jeho duše? Ano, člověk, který vtiskne do svého díla otisk své duše, je skutečný Mistr. Lidská duše je záhada, kterou se pokus v tomto díle objevit. Chodíme kolem sebe nevšímavě, jako bychom svým bližním duši upírali. A tady máš její otisk a postavíš ho ke zdi jako kus materie, pro kterou nemáš nikde místo.

Tady se pan docent Bwerdych zamyslel, sehnul se, uchopil obraz opatřený masivním rámem a jako svátost ho postavil na svůj psací stůl. Opřel ho o okno a s nelibostí viděl, že se mu teď nedostává na stole místo pro jeho papíry. A i kdyby se uskrovnil, kdyby se neopíral oběma rukama o tmavohnědou desku stolu, bránil by neduživému pruhu světla, které během dne mířilo na jeho stůl.

Usoudil, že by měl požádat Roubíčka, aby něco vymyslel, co by obrazu umožnilo důstojně viset na úrovni jeho očí. Byť by při tom zakrýval něco knih, což dělá i teď.

2.

Kolem dvaadvacáté hodiny nastával pro pana docenta Bwerdycha čas klidu a pohody. Tehdy se obracel k velkým duchům člověčenstva a sváděl s nimi mírné disputace. Prožíval s nimi radosti i strasti, obdivoval se jim a omlouval se za svou nepatrnost. Teď se zastavil na cestě plné prachu, který chutnal po soli, protože se tudy ubírá Jefte Galádský. Před svým tažením proti Ammonitským neuváženě slíbil, že když zvítězí, obětuje Hospodinu toho, kdo mu jako první vyjde z domu vstříc.

Nešťastný to slib! Jako první mu naproti vyšla jediná jeho dcera. „Ach, jak jsi mne ponížila, dcero má,“ vzdychal otec. Izraelské dívky pak každoročně slavily památku statečné dcery Jeftovy.

Pan docent Bwerdych vrátil odřený výtisk Bible na její místo mezi ostatní, kterých se v řadě tísnilo hojně, a s rukou na hřbetě knihy knih dál uvažoval. Vzal do ruky ekumenické vydání z roku 1990.

Když Achazjáš, král Judský, někdy kolem roku 840 před Kristem zemřel, zmocnila se vlády jeho matka Atalja a dala povraždit všechno mužské královské potomstvo. Králova sestra Jóšeba však zachránila nejmladšího králova syna Joáše, šest let ho ukrývala – pohled do textu II. knihy královské pana docenta Bwerdycha ujistil, že se s dítětem uchýlila do chrámu – sedmý rok ho dal kněz Jójada pomazat za krále.

Krutý čas. Člověk si obtížně klestí cestu jeho závějemi. Dělat násilné paralely není radno. Tady zabloudil docentův roztěkaný zrak k osmnáctému století a ustálil se u Robespiera. Prosím, francouzská revoluce, známá její postava. Předseda klubu Jakobínů, advokát z Arrasu známý jako nepodplatitelný. Jako poslanec už roku 1789 tvrdil, že jediným základem státního zřízení je rozum a jediným jeho cílem je ctnost. Jeho vliv na odsouzení Ludvíka XVI. se nedal popřít. Dal přece popravit Dantona, Héberta a řadu dalších svých pomocníků. V revoluční křeči tekla krev proudem. Svými odpůrci byl zatčen a popraven. Konec hrůzovlády.

Pan docent Bwerdych se teď odvrátil od stěny, odkud na něj padal smutek. Takoví jsme my lidé. Všechno, co za něco stojí, všechno se rodí v krvi. Snad je to dáno tím prostým faktem, že na svět přicházíme v bolestech, že radost je bolestí vykoupena. Radost a bolest jsou dvě strany téže mince. Tohoto tvrzení se dopustil nerad, protože přes svou pravdivost mu znělo jako otřelé klišé.

S obdivem vzhlížel pan docent Bwerdych k autorům textů, které měl na polici. Staré římské klasiky, Francouze, Němce, Italy, Dostojevskij s Gogolem se mu nabízely na úrovni jeho očí. Spisovatel v jeho podání byl tvůrce života. Navíc života relativně věčného. Literární text byl v jeho pojetí trvalý, odpovídal nepříliš povzbudivému názoru, že co je psáno, je taky dáno. Samozřejmě, že by tuto tezi odmítl, kdyby si ji připustil. Psáno je přece leccos, literární hodnoty se výrazně liší od čtiva, které kdekdo šíří mezi lid. Literární řemeslníci mu dělali starost, i když o jejich existenci jenom věděl. Rozdíly mezi lidmi však musel připustit, a proto i právo na intelektuální uspokojení něčím, co ho nutilo pohrdavě odvrátit hlavu.

Z úvah, které se mohly jevit jako sporné, protože absolutizovaly jednu polohu života, vyrušil pana docenta Bwerdycha břeskný hlas telefonu. Sluchátko zvedl s rozpaky.

„Profesore, nespíte?“

Oslovený se musel násilně přeorientovat. Trvalo mu chvíli, než klidně odpověděl, že má do spaní daleko.

„Musíte mne vyslechnout, nemám se komu svěřit.“

Joska Bubeník. Soused na docentově vesnické chalupě. Mohlo se tam něco nezvyklého přihodit? ptal se v neblahé předtuše, že dům zachvátil požár nebo ho vyloupili lupiči, tak hojní v dnešní době. Vzápětí si však uvědomil, že soused začínal řeč tvrzením, že se nemá komu svěřit. Jde tedy o něco v jeho životě podstatného, o co se s ním potřebuje podělit. Proč právě s ním?

„Mám se předem přiměřeně strachovat?“ zeptal se v domnění, že má být připraven na nejhorší.

„Z čeho, profesore? Vy se pořád jenom klepete strachy. Nic se neděje, nehoří, ani plíseň, ani kobylky nenapadly rajčata, prostě je tu pohoda, koukejte přijet, máte to kousek.“

„Jen mne překvapilo, že voláte tak náhle, chtěl jsem říct tak pozdě večer.“

„Tak pozdě volám proto, že je to teď po desáté volání levnější. Nechci dělat hasičům větší škodu, než si zaslouží.“

Hasič Joska Bubeník bere ohled na instituci, která mu prý poskytne zasloužený důchod. Teď jenom počkat, až odezní vítací rituál, který si žádný zdejší člověk nikdy neodpustí. Pozdravit a říci přímo, o co mu jde, by každý zdejší chápal jako neomluvitelnou nevychovanost.

„Už jsme vás tu dlouho neviděli, profesore. A ta vaše holka sem taky nezajede. Chápu, že je to z Prahy daleko, ale vy to máte kousek. Zoubková se už ptala, jestli jste náhodou neumřel, cha, cha.“

Aby přerušil proud výtek, který se mohl bujně rozrůst, zeptal se pan docent Bwerdych, v jakém stavu je jeho stavení.

„Na mne se můžete spolehnout. Už ze starého přátelství. Chalupa je v pořádku, chodím tam větrat a líčit na myši. Za posledního lijáku vám trochu zatékalo do kuchyně. Netěsnilo okno, ale to je už pryč.“

Dokud žila žena docenta Bwerdycha, jezdili každý týden do Slovanic, vesnice vzdálené pár kilometrů od krajského města. Dcera s dětmi tam teď jezdí jenom o prázdninách. Důvod uvedl Bubeník téměř přesně.

„Když jste tady byl v létě, vzpomínáte si na Ukrajince, co tu u mne dělali?“

Teď se Joska blíží k jádru věci. Co může mít s ukrajinskými dělníky?

„Je mi líto, jenom matně.“

„Ale na Kačenku si musíte pamatovat. Holka jako proutek, žlutý vlásky, černá očka. No, na tu si musíte vzpomenout.“

Ukrajinští dělníci pracovali u Josky na poli. Sklízeli rajčata, okurky, když byl čas tak brambory; obilí Joska nepěstoval, snad něco pro krmení hus a kachen, které choval na soukromém rybníčku za chalupou.

Docent Bwerdych uznal, že by si mohl pamatovat.

„Tak o tuhle jde. Je jí dvaadvacet let. Nic moc, ale už ví svoje. Žádná hlupačka. Má maturitu. Pracuje v Plzni v jednom závodě, kde šije dětské košilky, a jezdí sem ke mně jednou týdně.“

Z nadšeného hlasu Josky Bubeníka docent usoudil, že tam k němu nejezdí jednotit cibuli, pokud se něco takového s cibulí dělá. Mlčel. Do sluchátka duněl zrychlený Joskův dech. Ta dívka nebyla žádná Jokonda, která by popletla Michelangelovi hlavu, ale na Joskovu hlavu zřejmě stačila.

„Koukám, že vám to vyrazilo vzduch z plic. Ale je to tak. Holka se zamilovala, inu dítě. Její mámě je dvaačtyřicet. Umíte si to představit?“

Marně se snažil docent Bwerdych spočítat, kolik je pětapadesát bez dvaceti dvou.

„Já vím, jste z toho jelen, já taky. Ani jsem si nepředstavoval, že by se mi mohlo něco podobnýho přihodit. A najednou je to tady. Víte, jak na ni Anděla koukala? Práskla dveřma, ani nechtěla odvézt. Jela stopem. To bylo asi dílo, když na silnici mávala a nikdo nestavěl. Dneska lidi jen tak pro nic nezastaví. Každý si to rozmyslí. Já tuhle zastavil babě, vypadala slušně, ale vylezlo z ní, že je to laciný zboží. Nechci přímo říct kurva, protože vás znám.“

Pan docent Bwerdych se pomalu uklidňoval.

„Vždycky jezdí v pátek k večeru a já pro ni jedu k vlaku a do neděle nevystrčíme nos z chalupy. Možná jenom, kdyby hořelo, a to zatím nehořelo. Já takhle přijdu týden co týden o tři kila. Umíte si to představit?“

Docent Bwerdych zíral na hřbety knih, které se teď k němu jako by obracely zády. Snad milostná poezie staré Persie, ale nebyla tu jenom tahle oblast, která ho vzrušovala. Co bylo na poezii staré Francie? Ze všech částí světa se k němu ozývalo, že člověk je nadaný schopností, kterou Joska Bubeník prakticky uplatňuje víkend co víkend a přetéká přitom citem, který vrcholí onou plodivou slastí. Joska není básník. Je rolník a hasič. Rozvedený, plný tvořivého nepokoje.

„Co na to říkají příbuzní?“ Otázka hodná malého člověka. Taky se hned Bwerdych zastyděl, ale byla venku jako doklad prozíravého hodnocení situace.

„Zatím nic nevědí, a kdyby jo a někdo měl řeči, pošlu ho tam, kam patří. Je to přece moje věc.“

„Věřte, Josko, že historie zná mnoho takových případů věkového nepoměru milenců. Nechci říct manželů, i když to taky není žádná vzácnost. Tak třeba Konfucius prý měl osmdesátiletého otce a osmnáctiletou matičku. Ale kdo ví, jestli je to pravda.“

„No těbůch, to se děda překonal.“ Bylo slyšet, jak Bubeník s nadšeným obdivem hýká.

„Nebo Goethe, německý básník a učenec, starý pán a mladičká Ulrika. Mají v Mariánských Lázních pomník. Mnozí však byli zesměšňováni, je o nich celá literatura, zejména bohatí Benátčané byli objekty autorů frašek pro své pozdní vzplanutí. Chápu, že zbytečně, protože citu se lze těžko ubránit a prosvětlit si jím pozdní čas je dar přírody.“

„Počkejte, počkejte, profesore. Jaké pozdní vzplanutí? Mně to všechno funguje normálně, nepotřebuji žádné povzbuzovací pomůcky. Ve tři hodiny mne vzbudí, koukám, mám ji na těle a do rána neusnu. Umíte si představit, jaká je to nádhera, když vám to mladé tělo přilne na chlupatá prsa? Něco podobného bych vám přál zažít. Hned by vás opustily škarohlídské myšlenky. Připouštím, jednou mne to může přejít. Zatím to ale drží. Až mne to začne obtěžovat, dám vědět. Nejdřív jí, samozřejmě. Zatím je všechno v pohodě.“

„Musíte však brát v úvahu, to říkám proto, že tuším pohyb světa a jeho zákony, že za čas přijde chvíle, kterou jsem naznačil. Kdo z toho vyjde jako poražený a kdo jako vítěz?“

„Tohle není, profesore, hra na góly. V životě to už tak chodí, že někdo je navrch a někdo vespod. Ha, ha, ha, to se mi povedlo. Ona mne má ráda a chce to se mnou dělat. Já o tom uvažuji. Samozřejmě, jsem starý kozel, vzít si do chalupy holku, která je mladší než moje dcera, to je riziko. Ale hravě ji uživím, těch tři sta tisíc ročně vydělám, do Plzně jezdit nemusí. Až jí budu mít dost, slušně se s ní vyrovnám.“

Tak. Joska se napřahuje k životu. Dělá dobře.

Stejně to nedalo docentu Bwerdychovi klidně usnout. Snažil se vybavit si dívku pružné postavy… Crispum sub crotalo docta movere latus. Pořád se mu však vtírala představa hubené, klučičí postavy, která sotva houpala pružným bokem. Mohla se podobat některé z Charitek? Kdyby Joska věděl, kdo jsou Charitky, jistě by pro ně hlasoval. Ó, sladké mámení jarního času! Vítr si pohrává, vůni nám rozdává. Do ruky ji nevezmeš, její otisk zůstane vězet v záhybech tvé duše, které tam nechaly vzpomínky na časnou jarost.

Pan docent Bwerdych si ukládal povinnost promyslet přípravu na zítřejší lekci, kterou četl na fakultě. Nedošlo k tomu. Půjde do školy nepřipraven, bude lovit v paměti a dojde k tomu, k čemu nedocházelo často. Paměť mu poskytne příležitost ukázat, co všechno ví a co umí. Vzácná chvíle, na kterou se netěšil, protože to byl člověk pořádný, který si vážil možnosti podřídit se řádu.

3.

V teplých měsících roku trávil pan docent Bwerdych volné chvíle nejraději na čerstvém vzduchu. Někdy chodil na ostrov, který obtékaly dvě řeky a město s ním bylo spojeno mostem, v poslední době zůstával v dosahu Kostelní uličky. Podél Mlýnského potoka, který se malebně dotýkal městských hradeb, když temnou vodou decentně zakrýval staré kuchyňské nádobí a dětské kočárky, jež už dávno přestaly plnit svou funkci, se táhl městský park. Městský proto, že byl uprostřed města? Městský asi proto, uvažoval docent Bwerdych, že kdysi jakýsi šlechtic daroval pozemek městu. Mohl si dělat nárok na to, aby park nesl jméno dobrodince lidumila. Jenže se tak nestalo, a tak docent Bwerdych sedával na lavičce v městském parku, nechal kolem sebe šumět čas a naslouchal krokům, které rušily ptačí hlasy. Upadal do snu o světě, který se v něm větvil a košatěl.

„To mi vysvětlete, Bwerdychu, proč vy pořád nejste profesor? Proč jenom docent?“

Oslovený se lekl, až nadskočil.

Po jeho pravici seděl a teď k němu obracel tvář profesor botaniky Šenkýř. A patrně trval na odpovědi.

„Omlouvám se, pane profesore, chodím sem do parku přemýšlet. Je tady poměrný klid, příroda si myslí své a já taky. Takže jsem tady s ní ve shodě. A co tady za jejího přispění vymyslím, to pak v noci posoudím, a když to odpovídá mému badatelskému záměru, zaznamenám a posléze zpracuji.“

Botanik Šenkýř se zamyslel, a co vymyslel, to si nechal pro sebe.

„Omlouvám se,“ ozval se konečně po chvíli, „ale mohl bych nahlédnout do vašich problémů? Já jako filozof amatér si občas dokazuji, jak se na mne mé mládí prohřešilo, že mi zabránilo věnovat se právě těmto oblastem lidského poznání.“

„Mládí se prohřešilo?“ pozvedl docent obočí, čímž doprovodil otázku.

„V těch letech jsem mařil čas hodnocením dívčích půvabů, bohužel tak přechodných.“

„Myslím, pane profesore, že to v žádném případě nebyl čas ztracený.“

„V tom s vámi souhlasím, ale chtěl jsem se na něco zeptat a vy jste to zamluvil.“

„Promiňte, neměl jsem to v úmyslu. Ale člověk někdy uvažuje, dokonce často, aniž tím sleduje nějaký konkrétní záměr. Přiznám se, že mé úvahy nebyly ani tak filozofické, jako se blížily k estetice. Znáte Michelangelovo dílo. Právě jsem uvažoval o tom, co přesahuje autorův pozemský život. Je David symbolem křesťanského světa, anebo jenom důkaz estetického vnímání světa? Tady samozřejmě jde o filozofii. Kdo věří, otázky si neklade, protože mohou věřené zpochybnit. Víra racionalistů v nepřemožitelnost rozumu je pozoruhodná, a řekl bych, že až dojemná.“

„Proč mluvíte o víře racionalistů v rozum? Nesnižujete náhodou právě to, co je na nich podstatné? Totiž rozum, který víře odporuje?“

„Ovšem. Mnohá jejich tvrzení vzcházejí z přijaté hypotézy, kterou už neanalyzují, nedokládají, pouze jsou přesvědčeni, tedy věří ve své východisko. Nejde ovšem jenom o metodu. Jádro problému je v teorii.“

Profesor mlčel, patrně uvažoval.

„To je hezké, Bwerdychu, ale snad nechcete, abych se při řešení nějakého tématu musel předem zapřísahat, že moje metoda je prosta věření v neomylnost mých předchůdců.“

„Máte pravdu, ale každý z nás si tuto pravdu, o které je přesvědčen, a tedy v ni věří, musí sám ověřit dřív, než ji začne používat. To je alespoň mé přesvědčení. No a takových, kteří jdou touto cestou, jsou v historii tisíce. Třeba Bonaventure Des Périers, který zemřel roku 1544, tuším, že to byl komorník královny Markéty, byl skeptický myslitel humanista. Napsal alegorickou satiru Cymbalum mundi, ve které dává právo na náboženství pouze našemu nitru, kde je zapsán boží zákon. Když o něm člověk přemýšlí, nachází v něm stopy mnou uvedených východisek. Jsou však myslitelé nové doby, kteří vytvářejí racionalistické školy a jdou tvrdě do sporu s idealisty. To však je notoricky známo a mne to neuspokojuje, myslím o tom hloubat, není totiž skoro o čem. Téměř vše už bylo objektem bádání. Neříkám, zda úspěšného, ale tady se člověk téměř ztratí mezi horami papíru.“

Stydno bylo panu docentu Bwerdychovi.

Profesor se zamyšleně díval na špičky svých bot, z nichž pravá nesla stopy prudkého setkání s nějakým tvrdým předmětem. Docent se odevzdaně díval do korun stromů, které se mírně vlnily v odpoledním vánku. Kolem prošla dívka, patrně studentka, protože hlasitě pozdravila. Profesor si jí nevšiml, docent na pozdrav odpověděl.

„Co jsem chtěl vědět, jsem se stejně nedozvěděl, pane kolego,“ řekl posléze profesor a obrátil se celým tělem k sousedovi. Když pak Bwerdych vyjádřil výrazem své tváře podiv nad otázkou, řekl: „No, proč jste pořád docent a ne profesor.“

„Někde jsem četl, pane profesore, že sláva se vzdává jen těm, kdo se o ni ucházejí. Myslím, že šlo o jednoho z povzbudivých duchů Francie. V mém věku už o slávu ani o hodnosti nejde. Něco vím a naděje, že toho budu vědět víc, je celkem mizivá. I když denně pracuji dlouho přes půlnoc a spím čtyři hodiny, už nemám šanci obor někam dál posunout. Myslím za hranici současného poznání. O peníze mi taky nejde, snad jsem to dokázal. A odejdu-li ze školy, nic se na mém životě nezmění. Budu dál chodit sem do parku a přemýšlet o problémech, které pak proměním ve věty, které budou uloženy na stránkách papíru. Někdo po mé smrti je pak shromáždí a vyhodí do sběru. S tím jsem smířen a docela mi to vyhovuje. Neboť to obráží pohyb světa ve Vesmíru.“

Profesor, patrně uspokojen odpovědí, pozvedl klobouk a s pozdravem odešel. Dřív však řekl: „Děkanovi chodí dopisy.“

Docentu Bwerdychovi byla botanika bytostně cizí. Naprosto mu vzdálená. Když došlo v řeči na tento obor vědní činnosti, vždy si zcela nepatřičně připomněl časy, kdy jeho středoškolský profesor přikládal studentům k nosu různé byliny a nutil je vzpomenout si na jejich názvy. Tento vztah přenášel Bwerdych na vědní obor profesora Šenkýře a ke své lítosti i na tohoto jistě úctyhodného muže vědy.

S tím však mohl jistě obtížně něco dělat. Když teď Šenkýř odešel, připomněl si, že je před obdobím hodnocení kateder, což byl čas hektického jednání, kdy jsou učitelé podrobování na dálku prováděným zkouškám, kdy vedoucí katedry spolu s dalšími vybranými členy navrší na bedra svých kolegů soupis jejich předností a hříchů.

S touto metodou přišel děkan jeho fakulty jako s pozoruhodnou iniciativou, nad kterou možná někdo jásal, ale určitě ne jeho podřízení. Zatím se to provádělo na jedné fakultě univerzity a výsledkem bylo několik úprků ze školy.

Pravda ovšem byla, že časy, kdy byl někdo na školu v mládí přijat a odešel z ní až na prosekturu, byly dávno pryč. Jedinci bez tvůrčího rozletu na ni vzpomínali s nostalgií, a pokud chtěli nyní obstát, přestali se věnovat svým zahradám a nedělním výletům na chalupy a intenzívně pracovali na školním úhoru.

Jestliže měl profesor Šenkýř ovlivnit výsledky hodnocení Bwerdychovy katedry, může to být dotyčnému jako hodnocenému jedno. Aniž by tušil, že se něco takového může přihodit, vyjádřil se v rozhovoru s ním dost jasně a nemínil z toho slevit. V nejhorším se uchýlí do Slovanic. Není to moc daleko, aby nemohl jednou týdně zajet do knihovny, a nic víc už od života nečeká. Říkal si: S radostí se dožiji okouzlené samoty.

Jenže. Snadno se vysloví soud a horší je to, co po něm zůstane.

Někde na patře cosi jako zhmotněný otisk myšlenky. Jakási pachuť, kterou s sebou nese hrozba násilné změny. Ano, změny. Protože by to byla změna a dokonce změna podstatná. Jestli se Bwerdych stěhoval z velkého, slunného bytu na sídlišti do temného příbytku v Kostelní uličce, byla to změna sice podstatná, ale jemu vyhovující. Byl ve středu města a měl k užívání jenom to, co nezbytně potřeboval. Místo koupelny mikroskopický sprchový kout, ale co na tom? Jak se asi koupal Sokrates? Když ve svých úvahách dospěl až sem, musel se Bwerdych ohradit proti poloze, do které nechtěně sklouzl. Ne, nešlo o podstatné změny. Ty nastanou, jenom když někdo z rodiny odejde. A to už nemůže nastat. Protože až odejdu já, bude to mrzet patrně jenom moji dceru a ta si brzy zvykne.

Na lavičce teď zůstal sám. Pozoroval veverku, která se rozběhla po kmeni rozrostlého stromu a zastavila se v půli cesty, aby se po něm podívala. Stojím ti za to? Asi stojím, jinak bys běžela až nahoru jako obvykle. Co na mně takové zvířátko asi vidí. Vidí živého tvora, který by mu mohl ublížit. Elementární situace. Život proti životu. Základní zákon přírody? Základní imperativ bude asi rozmnožujme se. A protože se o to snažíme všichni, vyznávajíce tento požadavek přírody, musíme se navzájem hubit. Jinak bychom se sem nevešli. Do parku, do lesa, do přírody. Naši prapředci, sotva se kde potkali, šli si po krku. Boj o pastviny, boj o teritoria lovu, o životní prostor. Základní podmínka přežití: rozmnožujme se! Tady si docent Bwerdych připomněl, jak se mnohé dívky spontánně připomínají. Uvolněně usedají s koleny od sebe, nesmí se podívat jejich směrem. Co je mu po barvě jejich spodního prádla? Ach bože, proč na to myslím?

Proč na to pan docent Bwerdych tady v parku na lavičce myslel, se ukázalo za chvíli. Když si opět připomněl rozhovor s profesorem Šenkýřem. Neřekl snad, že děkanovi chodí dopisy?

Proč by děkanovi neměly chodit dopisy? To je něco tak samozřejmého, že o tom nestojí za to utratit slovo. Přesto pokládal Šenkýř za potřebné to připomenout. Přitom tuto informaci zdůraznil tak, že vzápětí odešel. Je-li informovaný alespoň trochu přemýšlivý člověk, musí mu být toto sdělení nápadné. Nutně si musí položit otázku, co je obsahem těchto dopisů.

Listí nad hlavou docenta Bwerdycha se komíhalo ve vánku tohoto pozdního odpoledne. Zdálo se mu být pomíjivou klenbou přírodního chrámu. A já tady sedím v tichém zaujetí a snažím se vyrovnat se svým lidským údělem.

Věděl bezpečně, že údělem živého tvora, a tady se přiřadil k veverce, která už zmizela kdo ví kam, je strach. Strach různé intenzity a různé vnější příčiny, strach jako jeho trvalý průvodce životem. Strach jako záruka přežití. Tedy, Bwerdychu, zasmál je teď pan docent, strach jako záruka přežití? Ovšem, odpověděl si. Když dostatečně nevybaven tímto sebezáchovným pudem vkročím do vozovky, nedojdu bez úhony na druhou stranu.

Teď se docent Bwerdych opatrně rozhlédl kolem sebe. Všechno bylo jako jindy. I škrábance na opěradle lavičky byly shodné s těmi, na které si pamatoval. Jako nesmyslná se mu vybavila vzpomínka na grafitto v Palatinu, kde se kdosi posmíval křesťanskému uctívání Krista na kříži. Tisíce let uplynulo od chvíle, kdy nějaký římský pubescent vyslovil tak jednoduše své zaujetí a mně se toto poselství připomnělo jako nesmyslná reakce na sdělení, že děkan dostává dopisy.

Pak se někdy stalo, že pan docent Bwerdych, puzen náhlou potřebou změny, nasedl do trolejbusu číslo 2 a vydal se na dobrodružnou pouť do světa. Vozidlo se nehlučně ploužilo Pražskou třídou, kolem nemocnice a končilo v Rožnově. Tady docent obvykle už litoval času, který promarnil nahlížením do tváří svých bližních, které nevykazovaly nic jiného než starost s přípravou rodinné večeře, s hádavou manželkou, s odbytými domácími úkoly, s nadměrným bušením srdce, které si nedá pokoj, ačkoliv doktor Drábek je optimista, ale který doktor není optimista? Pohled do ulice? Mohl zavřít oči a jmenovat vše, co by ho mohlo zaujmout. Vše bylo při starém. Snad jen zářivý, ohnivý účes dámy středního věku, která hrdě natřásala své přednosti. Byly-li to natřásané ovšem přednosti. Spíš marnosti. V proudu nemilosrdného času jde... o co jde? V proudu času? Jde o současnou chvíli, Bwerdychu. A současná chvíle je svatá chvíle, rozhodující zlomek času, nad který není. Copak víš, co přinese další vteřina? Budiž pochválena žena, která právě teď statečně nese svůj úděl a vystavuje plno přihlížejících mužů pokušení. Na světě je dobře, Bwerdychu. Važ si té pomíjivé vteřiny. Kdo ví, jaká protivenství ti přinese ta další.

4.

Snad to byla nostalgie, snad to byl proud živočišné energie, která z Joskova zavolání na pana docenta Bwerdycha dolehla, že se po týdnu rozhodl mu zavolat, využít jeho cesty do města, kam měl v pátek večer přijet pro svou novou favoritku, a požádat ho, aby ho vzal s sebou do Slovanic.

Hasič a zemědělec Bubeník nebude mít námitky, snad jenom tu, že tam opravdu dlouho nebyl, což by nebyla námitka, ale pouze výčitka. Jak dlouho tam nebyl? No, dlouho. To je taky časový údaj, sice neurčitý, ale vyjadřuje docentovu situaci.

Domy hrají v životě lidí zvláštní úlohu. Poskytují jim bezpečí, ochranu před živly a před druhými lidmi, hromadí se v nich těžko definované kouzlo, které je výrazem života jejich obyvatel, úsilí vynaložené na jejich získání. To kouzlo, řekl si teď docent Bwerdych, je zkušenost, kterou jsme za společného života získali, sen, který jsme tam společně se ženou snili, iluze, naděje, která nás tam v době, o kterou jde, naplňovala budoucím štěstím, to vše v domě zůstane, aby se k nám dodatečně, třeba i po letech ozvěnou svých někdejších vibrací vrátilo.

Proto se vracíme domů, i když tam ti, kteří tam s námi žili, už nejsou.

Podívá se, jak to v domě vypadá, zjistí, zda někam nezatéká, obejde pár sousedů a ujistí je, že ještě žije a má se k světu. Tady se musel zasmát. Paní z konzumu se po něm ptala. Občasný zákazník snad v jejím plánu obratu nehrál roli. Ta tu konec konců nežila dlouho, před dvaceti lety se sem přivdala, proto ho nepamatuje jako kluka, který sem jezdil k babičce na prázdniny. Pamatoval ho Joska Bubeník, taky mu do nedávna proto tykal, ale když ve vsi zjistili, že mladý Bwerdych je docentem na vysoké škole, o čemž měli mnozí velmi neurčité představy, začali mu někteří proti jeho vůli vykat. Bylo to zvláštní a nezvyklé. Jako by se tu náhle objevila jakási sociální přehrada. Bwerdych s tím nic nedělal, přizpůsobil se. Zprvu mu to dokonce dělalo trochu dobře být v očích vesnice někdo. Nejezdil sem tak často, aby si tím musel lámat hlavu. Až když tu najednou byla opuštěná chalupa a on se o ni měl starat. Pak tady byl s rodinou každý týden, ale jako měšťák, chalupář, lufťák, tedy člověk více méně podezřelý. Alespoň v očích části vesnice. S lidmi se tady sžila jeho žena, na rozdíl od Bwerdycha byla společenský typ, která se před nikým neuzavírala.

„Co se to stalo, pane profesore, že tak najednou?“ divil se Bubeník, když se v dohodnutou dobu setkali před nádražím. Svou škodovku musel nechat na vzdáleném parkovišti, protože poměry už nebyly dávno takové, aby řidič mohl parkovat, kde se mu zachtělo.

„Tak, dolehla na mne nostalgie z času, který byl a už není. Byl a zanechal v člověku svoji stopu. To už tak chodí, nebo ne?“

Joska Bubeník nebyl z té řeči příliš moudrý, ale usoudil, že se Bwerdychovi zastesklo. No, proč ne? Jsme lidi a těm se občas stýská.

„Co mladý? Ty to k nám netáhne?“

„Mají svoji práci, která jim bere všechen čas. A já, který jsem tady blízko, jsem najednou pocítil výčitky svědomí, že jsem tak zavřel dveře za svou minulostí.“

Vzápětí se za větu, která mohla být pravdivá, zastyděl.

„Řekl jsem něco, co asi znělo podivně. Jaképak zavírání dveří. Tam u vás jsem prožil krásná léta, která se však nevrátí, a připomínat si je nemusí být vždycky bez bolesti.“

„Pane profesore,“ řekl Bubeník a starostlivě se k docentu Bwerdychovi obrátil. „Co vás to drží? Pamatujete na Jardu Štěpánka?“

Pan docent Bwerdych se nepamatoval na Jardu Štěpánka, ale přikývl, jako by se za tu ztrátu paměti styděl.

„Když jsme se koupali, tak se pořád klepal zimou. Tak ten už umřel. Nedávno. Před rokem.“

Klepal se zimou. Všem bylo horko, jenom on se třásl zimou. Ano. Když vylezl z vody, tak se ani neutřel, ale hned se česal hřebenem, který si ukrýval do kalhot. Nikdo z kluků hřeben neměl, jenom on. Náhle se docentu Bwerdychovi vybavila jeho podoba.

„Kam se od té doby, co jsme se chodili koupat, poděl?“

„Nikam. Otevřel si tady konzum a jeho žena to vzala po něm.“

„Já jsem myslel, že se ta paní jmenuje Zoubková,“ vzpomněl si docent.

„To jsou takový pády. Ona je Zoubků z horního konce. Tak se jí někdy říká tak nebo tak.“

Když byl čas, došel Joska Bubeník na nádraží pro Káťu. Přišla dívka, jejíž podstatnou předností byl její věk. Joska ovšem zářil, ona však byla před docentem v rozpacích. Nevěděl, zda to dělala jeho docentura nebo to ostatní, co ji uvádělo do celkem výjimečné situace. Taky po tom odmítl pátrat a ani se nesnažil udržovat hovor. Joska za jízdy nezavřel ústa.

Jeli cestou, po které musela kdysi táhnout vojska nejedné armády, která se dostala do tohoto koutu Čech. Když pak docent Bwerdych z nedostatku jiného vhodného námětu připomněl, že tudy po roce 1611 táhla vojska pasovských při svém vpádu do Čech, nedostalo se mu ohlasu. Ani tehdy, když přidal informaci, že je vedl vojenský dobrodruh La Ramée.

Možná, že by někdo věděl, kde dotyčný skončil. Nebo jak skončil? Jak mohl skončit profesionální zabíječ? Byl to děsný čas. Strašný čas. Každá doba má své charakteristické rysy a svůj způsob likvidace člověka. Byli na to tehdejší lidé zvyklí? Bože, co je to za otázky? My jsme přece také zvyklí na hromadné vraždění. Díváme se na krev, na roztrhaná lidská těla a odcházíme od televize sice znechuceni, ale nic jiného to s námi neudělá. Takže to, co nás na třicetileté válce vzrušuje, byla vlastně idyla. Vybili někde nějakou vesnici? Kolik jich lehlo popelem za druhé světové, kolik ve Vietnamu? Vidíš, pane docente Bwerdychu. A naše svědomí to přežilo. Zatím asi nikdo nezačal počítat mrtvé v Iráku. Nebo už známe konečné číslo? Pro něco se nadchneme a v jeho jméně vraždíme. Může to být čest, vlast, lidská práva nebo materiální zdroje, jinde vysychající. Ozdobíme to myšlenkou…

„Profesore, vy jste se nám tam nějak zasnil,“ ozval se Joska a dívka otázku doprovodila smíchem.

„Zasnil,“ řekl docent s mírně hraným smutkem. „Jedu na dva dny pryč a zapomenu, že tam budu pravděpodobně muset taky něco jíst.“

Odpověděl mu hlahol ze sedadla řidiče.

„To jsou tihle učenci, Kačenko. Učencům se vyhýbej, ale ty se s žádným nepotkáš, tadyhle profesor je člověk jinak neškodnej. Vejce a cibuli vám dám a to ostatní, no, co by to mělo... zabušíme Zoubkové na vrata. Té jistě v lednici něco zbylo. Zítra dopoledne taky prodává, to by vám pro dnešek mohly stačit vejce. Jenom nevím, jestli tam mám dost chleba. Možná, že byste si uměl uvařit brambory, co říkáte?“

Kačenka řekla: „Třeba někde zastavit. Možná mají v nějaké vsi ještě otevřeno.“

„Chytrá hlavička. Vrátíme se kilometr, minuli jsme vesnici, kde mají dokonce dva obchody. Někdo tam bude prodávat.“

Nebyl to kilometr, bylo jich víc a panu docentovi bylo stydno. Samozřejmě, že tam cibuli a vejce neměli, protože to má každý doma na zahradě nebo v kurníku. Byl vyzván, aby zatloukl na vrata Šimkové, ta mu ochotně vejce prodá a možná i cibuli. Koupil tam nějakou uzeninu, čtvrtku chleba, konzervy, na jejichž obsah neměl chuť, a dvě krabičky sardinek. Na víc docentova fantazie nestačila. Ještě něco, čím si ráno namaže chleba. Doufal jen, už na cestě k autu, že v domě bude čaj a káva. Kdyby ne, musel by ho Joska mít za idiota, že by na tak elementární věci, které v žádné domácnosti nesmějí chybět, zapomněl. Stejně si o něm jistě myslí své.

„Ukažte, co jste koupil,“ přivítal ho Bubeník. „Ach bože.“ To byl jediný komentář. „Něco s tím uděláme. Možná, že tam má Marcela brambory, brala si jich ode mne dost a snad je všechny neodvezla do Prahy.“

Podobná setkání s realitou okolního světa na pana docenta Bwerdycha působila drsně. Věděl, že člověk je uzpůsobený k tomu, aby obstál ve styku s okolnostmi, které ho obklopují. Občas se však dopustil jednání, která byla lidmi v okolí chápána jako dojemný výstřelek člověka nesoustředěného, nebo prostě jako svérázná vyhraněnost. Což se ho nemile dotýkalo.

„Já si poradím, Josko,“ řekl po chvíli. „Na svoji osamělost jsem si už zvykl a ta přináší všelijaké, někdy i zajímavé situace.“

„Co je zajímavého na situaci, že nemáte nic k večeři?“ To už byla otázka více méně zlehčující.

„Jdu do restaurace nebo držím půst. Čas od času to je dokonce zdravé. I když z psychologického hlediska asi trochu pokořující. To však dnes nepřichází v úvahu.“

Co dnes nepřichází v úvahu, neřekl a Joska se neptal.

K domu šel s mírnými obavami. Vrátka se otvírala bez potíží, tráva ovšem byla přerostlá a na zahrádce někdo, patrně ohleduplná sousedka, která se nemohla dívat, jak kytky trpí, zaléval růže. Dva keře. Ostatní za loňských mrazů asi odešly. Odemkl a otevřel dveře, prošel celý dům a otvíral okna. Měl trochu stažené hrdlo. Bránil se tomu, ale šlo to obtížně. V kuchyni, která byla největší místností domu, si sedl na lavici a lokty se opřel o desku stolu. Jen žádnou sentimentalitu, Bwerdychu. Tady sedával děda, otec a teď tu sedíš ty. A bude tady sedat vnuk, i když to už není Bwerdych. Trapná mužská ješitnost. Až dosud si myslel, že jí není schopen. Ten kluk v sobě má taky tvoje geny. Taky je v nich zakletý dědek a kdo ví kdo všechno. Jen fantazie ti řekne kdo. A nakonec je to všechno jedno. Člověk je člověk bez ohledu, jaké má jméno. To je tak, že lovíme v mělkých vodách. Navrchu je Bwerdych, tak tedy Bwerdych. Ti, co jsou okolo nebo vespod, nepřicházejí v úvahu? Historický omyl. Co když právě já jsem vzdálený potomek toho, kdo tady táhl s pasovskými? Jak se jmenoval? La Ramée. Na svůj věk vymýšlíš pozoruhodné nesmysly. I kdyby tomu tak bylo, pravda je pouze to, co je v lidské paměti a v dokladech, o které se paměť opírá. Tak buď tak laskav a dělej něco užitečného.

Stejně mu připadalo zvláštní, že mu dům až dosud nikdo nevykradl. Byl přece většinu času opuštěný. Joska Bubeník měl ovšem svoji pověst a netajil se tím, co je s to takovému lupiči udělat. Na Bwerdychově zahradě také pobíhal Joskův pes, kterého si pán vycvičil k všestranné službě.

„Co by si odtud lupič odnesl?“ ptal se Bwerdych s jistými pochybnostmi, že je Joska schopen své zdrcující odhodlání, jak s lupičem naložit, splnit.

„To máte jedno, že to nemá valnou cenu. Kdyby mi nějaký parchant sundal ze zdi křížek, ke kterému se moje máma modlila, bezohledně bych mu zpřerážel hnáty, i když ten kříž nemá prakticky žádnou cenu. Má ji pro mne, stejně jako měla moje máma význam pro mne a pro moje bráchy. Tak je to i s vašema krámama.“

Celá ves i okolí vědělo, jak to je, a Bubeníkovi se všichni s nekalými úmysly vyhýbali.

Kdyby byl doma v Kostelní uličce, bylo by rozumnou prací hledat v textech, které by měl na stole. Tady žádné texty nebyly, alespoň ne na stole. Něco bylo nahoře v ložnici, ale to nebylo aktuální. Nějaký rozbor textu, který už ztratil význam tím, že byl vysvětlen.

Vstal a řekl si, že si umyje ruce a pak se půjde projít. Umýt si ruce znamenalo jít s nějakou nádobou ke studni a navážit si vodu. Proč tu ještě není vodovod? Dcera přece slibovala, že nechá vykopat přívod vody. Takhle je to velice romantické a voní to historií.

Chvíli trvalo, než si voda dala říct, a pak stejně tekla jenom rezavá.

„Musíte mít trpělivost, profesore,“ křikl někdo přes plot. Uznal, že musí mít trpělivost.

Šel mezi staveními a zdravil každého, koho potkal. Mnozí by se byli rádi zastavili nebo alespoň zeptali, co že se tu tak najednou objevil, ale jeho zaujatý pohled je odradil. Přitom měl docent Bwerdych strach, že se tomu místu odcizil, že ho už lidé mezi sebe nepřijmou.

Odbočil mezi stavení v místech, kde tušil cestu k rybníku. Byl to jen rybníček, jaké bývají nad mlýnem a jehož voda točí s mlýnským kolem. Všude bylo husté vrboví, z téhle strany asi cesta k vodě nevedla. Prodíral se tou spoustou opatrně, aby se příliš neušpinil, sestupoval k vodě. Pak narazil na pěšinu, která ho opravdu k vodě přivedla. Tudy se místní omladina zřejmě chodila koupat. Naznačovala to i uválená tráva nad srázem, který strměl nad hladinou rybníčka.

Sedl si do trávy. No, tak jsem zase tady. Jako by se něco stalo! Padesát let není žádný věk, na tváři přírody ho nepoznáš, to jen na svojí tváři. Jak to, že ne? Tak husté křoví tady nebylo. Odtud muselo být vidět na hrázku, která je jistě schovaná právě za tímhle křovím. Sedával tam ten kluk, co se pořád česal. Byl snědý a mluvil s nějakou starší dívkou. Ne s dívkou, ale slečnou. Co s ním měla co rozprávět, s klukem, ale mluvil zaujatě, jako by jí něco důležitého sděloval.

Kde se to tu najednou vzalo? Pan docent Bwerdych seděl jako zkoprnělý. Co mu to uvízlo v paměti? Co tam ta slečna dělala a o čem důležitém si povídala s klukem, bože, jak že se jmenoval?

Tak dost, paměti, jsi zrádná kejklířka. Najednou, z ničeho nic na člověka vysypeš z kornoutu své dotěrnosti překvapení. Jak mám vědět, o co šlo? Jak se mám zachovat, když k tomu, co mi sděluješ, není vysvětlení? Ten kluk je po smrti a ona dívka, tenkrát slečna, nejspíš taky. Nebo, i když žije, copak si pamatuje, o čem si povídala se snědým klukem, který si česal mokré vlasy? Aby se jí líbil? Sotva. Dělal to, i když v dosahu žádná odrostlá dívka nebyla.

Nespokojen se pan docent Bwerdych vracel do vsi. Nesl si s sebou smutek z ubíhajícího času.

Z otevřeného okna domu Josky Bubeníka, postaveného v tradičním stylu selského baroka, který dokazoval světu, že tady žili sedláci, se linuly tóny kdysi moderního šlágru. Rádio bylo vyladěno na plný výkon, Joska byl asi někde ve chlévě nebo na dvoře a při tom chtěl být v souladu s okolním světem. V okně se mihla dívčí tvář a pak se vrátila do výřezu okna. Káťa kývla docentovi na podrav.

„Zajděte si pro ty vejce,“ křikla.

Přistoupil k oknu, protože stavení nemělo předzahrádku.

„Kolik jich chcete mít?“

Kolik? „Pět jich stačí.“

Přinesla jich pět a s nimi i pět kousků cibule. Nebyl si jistý, jak to množství cibule charakterizovat. Pět kousků se mu nezdálo, ale usoudil, že to s ním myslela dobře. Jedno vejce, jedna cibule. Cibule se neměří na kusy, ale na váhu, řekl si se smíchem.

„Co budete vařit?“ zeptal se, protože se mu zdálo potřebné něco říct.

„Ještě nevím. Něco.“

Pokýval hlavou a šel. Musel se vrátit a udělat v domě pořádek. Bylo tam plno prachu a nahoře nad schody viděl v pasti myš.

5.

„Proč se mi vyhýbáš, Bwerdychu? Už dlouho jsi ke mně nezašel na kus řeči.“ Děkan Zídek vzal docenta Bwerdycha v podpaží a vedl ho chodbou ke své pracovně.

„Omlouvám se,“ v tu chvíli docent Bwerdych nevěděl, má-li říci pane děkane, nebo familiérně Tomáši, „ale mám právě teď přednášku.“

„Tak až skončíš, zastav se u mne na kus řeči, popovídáme si o starých časech.“

Chodba šuměla hlukem přecházejících studentů. Docenta Bwerdycha čekal výstup o dvě patra výš, výtah v této staré budově samozřejmě nebyl, nebyly na něj peníze.

Popovídáme si o starých časech. Myslel děkan na návraty fakultního hodnostáře do minulosti? Na co chtěl navazovat? Znávali se před léty, a pokud si pan docent Bwerdych vzpomínal, s archeologem Zídkem si nikdy netykali. Celá jeho dvouhodinová lekce byla tímto faktem poznamenána. V jedenáct hodin však zaklepal na dveře děkanské kanceláře a nechal se ohlásit dívčinou tam sedící. Měla klukovskou postavu a docent si toho ke své škodě všiml. Takové věci, jako jsou tělesné tvary dívek, měly být už mimo kruh jeho zájmu. V duchu se omluvil a přisoudil to mírnému rozčílení, které v něm děkanovo pozvání vyvolalo.

„Pan děkan telefonuje. Až domluví, můžete jít dál.“ Měla pěkný úsměv a dokonalý chrup. Bwerdych byl ochoten mluvit o její všestranné dokonalosti.

Děkan povstal od stolu, za kterým se krčil. Jeho postava v sedící poloze nabízela toto hodnocení. Podal Bwerdychovi ruku, ten ji ochotně stiskl.

„Sedněte si, mám tu něco, co by vás mohlo zajímat.“

Takže si vykáme, zaznamenal docent Bwerdych s náznakem rozpaků.

„Určitě to pro vás bude mít cenu jako pro pamětníka, ale může to mít cenu i jako nostalgická vzpomínka na doby, kdy jsme byli junáci.“ To se děkan díval svému hostovi do očí a vyndaval přitom ze stolu svazek papírů.

„Je to zápis z členské schůze základní organizace KSČ zdejší fakulty. Co říkáte, mám vám z toho něco přečíst?“

Byl zřejmě zvědav, co Bwerdych řekne, ten neříkal nic.

„No, co říkáte?“ naléhal.

„Pořád totéž. Nic. Jestli jste se rozhodl, že mi to budete číst, přečtěte. Je to zcela vaše věc. Mám chvíli času.“

„Dobře.“ Děkan si nasadil brýle, starobylé okuláry, které musel, alespoň rámečky, nosit už jistě dvacet let. Narovnal listiny, ještě zkontroloval Bwerdychův výraz a četl:

„Je tu datum, někdy z poloviny osmdesátých let, počet přítomných dvacet osm. To tu bylo tolik zločinců?“

Zvedl opět k Bwerdychovi oči, zřejmě čekal jeho reakci, ten jenom mírně rudnul. Ti zločinci byli jeho kolegové. Usoudil, že děkan nevhodně žertuje.

„Nepřítomných šest, omluven jenom jeden, kolega Šenkýř.“ Zase ten pohled vyzývající k ohlasu.

Datum oslovenému nic neříkalo, jenom to, že v tu dobu působil na této škole.

„Je tu program jednání. Pak volba návrhové komise. Referát četl Kořínek. Na škole není, protože ho porazil infarkt. Jako kolegovi jsem mu byl na pohřbu.“

Prosím, byl na pohřbu zločincovi. Docenta Bwerdycha napadlo tento nesporný prohřešek proti slušnému chování připomenout, ale po krátké úvaze se zdržel. Snad jenom mohl dodat, že jsme smrtelní všichni, bez rozdílu.

„Co tomu říkáš, Bwerdychu?“

„K čemu mám co říci? Snad k tomu, že si kolega Kořínek dovolil tak nezřízenou slabost a podlehnout infarktu? Zavolal jste mne patrně proto, že se mnou chcete něco projednat. Já zatím nevidím nic, co by tu bylo k projednávání mimo to, jak jste zmínil, že zde může být něco nostalgie. Ale ta není k projednávání. Zápis z nějaké schůze. K tomu nemám co říct.“

„Jak to, že ne?“

„Nerozumím.“

„Přece jsi tady tenkrát byl. Sice jako odborný asistent, ale na hodnosti nezáleží.“

„Byl. Dokonce jsem se mnoha těch schůzí zúčastnil, i když nepřímo.“

„Cože? To jsi nikde nepřiznal.“

„Neviděl jsem a dosud nevidím důvod, proč bych se měl přiznávat, že jsem sedal v kabinetě, který byl od schůzovní místnosti oddělen tenkou přepážkou, takže jsem měl možnost, kdyby mne to zajímalo, mít nepřímou účast, chci říci pasivní účast na jednáních tam probíhajících.“

Na děkanovi bylo vidět, že je tímto sdělením překvapen a že ho překvapení nutí intenzívně uvažovat.

„Takže jsi všechno slyšel.“

„Všechno ne. Nezajímalo mne to. Taky mne to obtěžovalo, a pokud jsem mohl, odešel jsem někam, kde byl klid.“

„Proč jsi se k tomu až dosud nepřiznal?“

„Omlouvám se, ale vycházím z toho, že přiznání žádáme od člověka, který se něčím provinil a hodlá provinění zapírat. Já jsem se ani neprovinil, ani nic nezapírám. Takže laskavě vezměte na vědomí, že jsem sice leccos slyšel, ale vypovídat nemíním. Není o čem.“

Děkan přemýšlel. Pan docent Bwerdych se rozhodl dívat se z okna. Přemýšlející děkan nebyl vhodný objekt pozorování.

„Vždycky jsem se těšil na chvíli, kdy začnou zpívat. Nejen proto, že zpěvem schůze končila. Obvykla zpívali Internacionálu. Usuzoval jsem, že se polovina zpěvu zřekla a jen tak otevírali ústa, zbytek vytvářel pozoruhodný chór falešného mnohohlasu. Přesto říkám, že ten zpěv měl něco do sebe, což by objektivně mohl posoudit jenom účastník. Mluvit však dnes o tom je irelevantní.“

„Tak irelevantní. Tady se domlouvali, jak nám zakroutí krkem. Je to tak? Z každého bodu usnesení to sálá. Nenávist. Zlolajná nenávist ke všemu, co není jejich. Ať jde o myšlenky, ať jde o majetek. Zrůdná tvář smrti se tady vyjevuje v těch zdánlivě neškodných výrazech připitomělé rétoriky.“

Kdyby se v tuto chvíli měl pan docent Bwerdych přiznat, co cítí, musel by říci, že je mu úzko. Taky mu úzko bylo. Poprvé po letech se dostal do podobné situace, do situace, o níž byl přesvědčený, že se už nemůže vyskytnout, na vysokém učení zejména. Jak to děkanovi říci, co když ho nazve skrytým nepřítelem? Skrytý nepřítel, možný nepřítel, potenciální nepřítel.

„Soudím,“ zmohl se konečně překonav moment podivné ztuhlosti ducha, „že v našem národě vládne podivná potřeba nepřítele. Musíme ho mít za každou cenu, bez něj není v našem národě pohybu. Má to svoji historickou příčinu.“ Prudce nabral dech, protože viděl, že mu chce děkan skočit do řeči, a pokračoval: „Měl bych chvíli uvažovat, na úvahy však není čas. V historické době jsme vždycky nějaké nepřátele měli, mnohé z nás zle sužovali, proto se bez nich nemůžeme obejít. Vidíme je za každým stromem, jak na nás číhají ve snaze nám ublížit. Teď jsou to tady naši kolegové, kteří před časem pod tlakem okolností vytvářeli organizace, o kterých říkáte, že byly zločinecké. Jakých zločinů se dopustil kolega Šenkýř? Myslíte, že mu je dokážete, když dojde na věc a budete muset svá tvrzení doložit? Mám obavu, že se můžete hájit jenom obecným tvrzením, které může být pravdivé, že komunismus v určité fázi svého vývoje byl v konkrétních podmínkách zlem. Podotýkám, nemusím tomu rozumět, že komunismus jako idea zas tak velké zlo být nemusí. Jako hypotéza budoucího, velmi vzdáleného vývoje. Realizační týmy z něj udělaly pohromu lidstva.“

„Vy jste, Bwerdychu, dobrodinec. On z toho udělá realizační tým, tady z té základní organizace, která byla na každém pracovišti a všude prosazovala vedoucí úlohu strany. Prosím, realizační tým politiky KSČ. Hurá!“

„Nemusíte se posmívat, pane děkane. Vaše strana, jste-li nějaké členem, má také své realizační týmy, tedy své organizace.“

„Ve srovnání s tím, o čem byla řeč, to však zní směšně.“

„Omlouvám se, málokdo se snaží být směšný, pokud to není profesionální bavitel, jemuž je směšnost vlastní.“

Ozval se telefon. Děkan se nahnul nad přístroj a s někým rozmlouval. Pan docent Bwerdych zabloudil pohledem po policích plných knih. Co tady děkan má? Vstal ze židle a přistoupil ke stěně. Viděl, jak ho děkan sleduje pohledem. Přiblížil nos k nejbližší polici, aby mohl přečíst titul. Birkhan Helmut: Keltische Geschichten vom Kaiser Arthur. Irische Kunst aus drei Jahrtausenden. Romisch-Germanisches Museum. To je jistě z Kolína nad Rýnem, uvažoval docent, ale bál se knihu vyjmout z police. Tak byla knihami zaplněna celá jedna stěna V nejhořejších policích byly časopisy a věstníky, katalogy. Tady je práce Isabely Elderové: Celts, Druids and Culdee. Vyšla v Londýně v sedmdesátých letech. Celá knihovna jednoho oboru na zdi děkanského úřadu. Dodal si odvahy a jednu knihu přece jenom vyndal. Jan de Vries, Keltische Religion. Pak tu byla římská svědectví o Keltech, válečná tažení proti nim a posléze i s nimi.

Z takového myšlenkového a faktografického bohatství na Bwerdycha dýchla úcta. Všechna díla byla v děkanově vlastnictví. Nikde razítko ani inventární číslo. Děkan pro tuhle oblast svého bádání nemá doma místo. Musí zůstat ve funkci, než sežene větší byt.

To ovšem bylo od tebe, Bwerdychu, škaredé, zasmál se v duchu.

„Vidím, že tady máte jenom Kelty. Kam dáváte literaturu o Francích, kteří jsou vaše specialita?“

Děkan mávl rezignovaně rukou.

„Když tady byl před časem doktor Dierkens z Bruselu, nechal mi katalog z výstavy konané roku 1988, nebo 86? Autorem je doktor Brulet. Archéologie du quartier Saint-Brice a Tournai. Jestli se vám to hodí a jestli to ovšem najdu, přinesu to. Mně je to k ničemu.“

„Mám obavu, drahý kolego, že za času současné záplavy, která se na člověka valí z internetu, je už pomalu skoro všechno k ničemu,“ odpověděl děkan.

„To bych chápal jako nepřiměřený pesimismus.“

Děkan se už k původnímu tématu nevracel a pan docent Bwerdych ho nepřipomínal.

6.

Tak žil pan docent Jaromír Bwerdych, který vystudoval jednu univerzitu a už ji ke své škodě neopustil, který ovdověl v padesáti letech, pozdě na to, aby si při své omezené společenské přizpůsobivosti zajistil další manželské štěstí, a brzy na to, aby si zvykl na vdovecký čas bez nároku na změnu. Měl dceru, která se zabývala něčím tak záhadným, jako jsou cenné papíry, což jí sice poskytovalo pravidelnou dovolenou na karibských ostrovech, ale bralo jí mnohé z toho, co její otec pokládal za štěstí. Živil se cizími myšlenkami, hromadil je, splétal je umně v nezvyklé tvary a dával jim nový ráz, nový směr, kterým se měly ubírat, aby je pak opět rozrušil a doplnil těmi, které k němu přistupovaly ze záhadných hlubin jeho vědomí. Obdivoval se přitom vůni, kterou přinášely. Byl by ochoten přít se o to, že myšlenky mohou vonět, třeba i nelibě, ale v každém případě je myšlenka pro pana Bwerdycha stavební jednotkou, která při své motýlí lehkosti je pevnější než kvádry, z nichž byly sestaveny egyptské pyramidy.

Bylo půl desáté večer, když se v Bwerdychově pokoji ozval telefon. Jako vždy zařinčel přímo odporně a jako vždy docenta vylekal. Na jeho „Haló,“ odpověděl dívčí hlas. Asi studentka, usoudil, protože jméno, sotva zaznělo, odešlo do ztracena. Pak se však ukázalo, že studentky panu docentu Bwerdychovi obvykle nevolají a nevolala žádná ani teď.

„Pan děkan se omlouvá,“ řekl dívčí hlas, „prosí vás, vlastně žádá, abyste byl tak laskav, něco jste mu slíbil a on by vás chtěl požádat, zkrátka, promiňte prosím, já jsem skoro vedle, že vám volám tak pozdě, ale celé odpoledně jsem vás sháněla a nikde, kam jsem volala, jste nebyl.“

Ovšem, řekl si docent Bwerdych, rád, že identifikoval Amazoi. Vzápětí se však zastyděl zas toto pokleslé hodnocení, kterým vyzdvihl její zdánlivý nedostatek, který za jistých okolností mohl být předností. Hodnocení, kterého by se byl jindy nedopustil, a teď se divil, proč se ho vlastně dopustil. Vždyť výrazný nedostatek poprsí nemusí být na škodu.

„Já jsem celý den proseděl v knihovně a tam jsem uvažoval nad spolkem katolické strany; nešlo samozřejmě o naši lidovou stranu, taky katolickou, ale o Svatou Unii, kterou roku 1576 vytvořil vévoda Jindřich de Gruise na obranu proti heretikům. Myslím – a doufám, že se příliš nemýlím – že ani tak nešlo o heretiky, jako o svržení slabého Jindřicha III. Vévoda si dělal chutě na korunu, ale král byl zavražděn a vydělal, mohu-li použít tento kupecký výraz, na tom Jindřich IV. Navarský. Musel se však odříci kalvinismu.“

Když si představil, jak na druhém konci dívka lapá po dechu, omluvil se a požádal ji, aby byla tak laskavá a konečně mu řekla, co si pan děkan přeje.

„Ano, pan děkan,“ ozval se hlas teď už plynule opouštějící útlé hrdlo. „Pan děkan by byl rád, kdybyste ho mohl navštívit a vzít s sebou katalog, který jste mu nabízel.“

„Má pan děkan bližší představu o čase, v němž by se schůzka měla konat?“

„Myslím, že by bylo správné, kdybyste mi řekl, kdy máte čas, a já to srovnám s jeho časem a pak se na něčem shodneme. Nahlédněte, prosím, do svého diáře.“

Tady vyvstal problém. Pan docent Bwerdych, vyzván, aby nahlédl do svého diáře, by musel přiznat, že žádný diář nikdy neměl a necítil ani potřebu ho mít. Nezbytná data, jako byla teď schůzka s děkanem, si zapisoval na lístky papíru, které vkládal mezi své poznámky, aby je pak pravidelně ztrácel a byl za to případně i peskován. Potřeboval-li se orientovat v čase v rozmezí jednoho měsíce, posloužil mu k tomu nástěnný kalendář, ozdobený už trochu archaickými Ladovými obrázky. Jenže děkanova mladičká sekretářka, byla-li to ovšem sekretářka, to nevěděla a pan docent Bwerdych nebyl ochoten zveřejňovat svoji slabost, kterou patrně jako jediný pokládal za přednost. Když se přiznal, že nemá mobilní telefon, dívka jenom vzdychla a v duchu usoudila, že budou potíže.

Řekl nazdařbůh dva dny v týdnu, hodina pozdního odpoledne musí děkanovi vyhovovat, a oba rádi, že rozhovor skončil za oboustranné shody, zavěsili.

Znepokojivá otázka však zůstala: Co děkan opět chce? Mohl si ji položit razantněji: Co ten děkan zase chce? Bylo nabíledni, že mu nejde o katalog nějakého Bruleta; že o něm ani nevěděl, to Bwerdych poznal z jeho reakce na zdvořilou nabídku. Snad si z něj, z Bwerdycha, nechce udělat důvěrníka? To by ještě scházelo.

Tu noc Bwerdych konfrontoval své svědomí s tajnostmi tohoto světa, který teď dostával přechodně podobu děkanovy kanceláře. Člověk nemůže za své představy, které se mu vnucují, zejména když je jeho mozek unaven celodenní prací, která je sice jednotvárná, ale pak je náhle vzrušen přílivem informací, které se docentově hlavě mají obloukem vyhnout.

„Pane Berdych, počkejte, neutíkejte!“

To byla paní Roubíčková, která od doby, kdy se Bwerdych nastěhoval „po té nuzotě“, ho pokládala nejdřív za nezaměstnaného, pak – a u toho se rozhodla zůstat – za podivnou existenci, která je z mnoha důvodů podezřelá, a měla neustále pocit, že jí jednak včas nezaplatí nájem a že jí zůstane za něco dlužen.

„Neutíkám, paní Roubíčková. Jaké máte přání?“

„Abyste mi zaplatil za uhlí, který vám ten kluk Mackojc složil do sklepa.“ A hned taky řekla sumu připravena natáhnout výběrčí ruku.

„Z pochopitelných důvodů u sebe nenosím peníze. Dojdu si domů pro kartu a peníze vám večer dám. Teď nemám čas hledat na ulici bankomat.“

„Jo, bankomat. Tak hledejte a já vám do večera počkám.“

Bankomat nehledal, protože měl plnou hlavu redaktorky Nebeské, podivné jméno pro redaktorku, navíc redaktorku nesmírné hmotnosti, která ho pozvala na besedu o knize autora, o kterém předtím neslyšel a jehož historický román dostal od redakce k přečtení.

Cestou na fakultu se ujistil, že má vizitku, kterou mu Nebeská dala. Zavolá z katedry a omluví se náhlou indispozicí. Co tam tak asi může říci, knihu spíš prolistoval, než přečetl, ach bože, tak se vyrábějí historické romány? Historická fakta se ověsí nějakým dějem a to má stačit? Bude tam sedět ubohý autor, plný naděje, že pronikne až k úpatí Olympu a on ho má poučovat o tom, jak vypadala uniforma vojsk knížete Evžena Savojského? Nehledě na to, že zápletka, pokud jí rozuměl, byla nepravděpodobná. Zase stejný problém. Historické děje jednou nějak proběhly a zfalšovat se to nedá. To je jako by chtěl, aby poslední Habsburg vyžadoval právo první noci. Stejný nesmysl, ale možná, že by to někdo ze čtenářů vzal na vědomí jako fakt, který je zajímavý. Protože co je psáno, to je dáno.

„Plotěná,“ vedralo se mu do ucha.

„Omlouvám se, volám paní Nebeskou. Mám s ní schůzku. Tady docent Bwerdych.“

„Jo, pane, já tady zrovna luxuju. Pani je v rozhlase. Musíte volat tam.“

Tak. Poděkoval a zavěsil dřív, než ho napadlo zeptat se, kde ten rozhlas je. Nejasně totiž tušil, že vysílá rádií víc než jedno a paní redaktorka Nebeská bude jistě pracovat jenom v jednom.

Takže mne vlastně vyřadila sama ze hry. Neřekla mi, kam mám přijít, a doma, aby mne informovala, nebyla. Trochu se mu ulevilo, ale ne příliš.

Objednal si konzultaci s jednou doktorandkou, jinými slovy: požádal sekretářku katedry paní Macháčkovou, aby dotyčnou osobu vyrozuměla, že se čas pomalu naplnil a že by se měla zajímat o leccos z toho, co až dosud zřejmě zanedbávala.

Jenže svědomí pana docenta Bwerdycha pracovalo nezávisle na jeho vůli vyhnout se besedě o historickém románu, který povrchně přečetl a předběžně odsoudil.

„Prosím vás, paní Macháčková,“ oslovil dotyčnou paní ve chvíli, kdy procházela kolem jeho stolu nesouc něco papírů, „neslyšela jste o nějaké redaktorce Nebeské z rozhlasu?“

„Ovšem. O té slyšel každý, kdo poslouchá rádio,“ zadívala se v odpověď na docenta ve snaze ujasnit si příčinu otázky.

„Ach ta,“konstatoval suše, že patří zřejmě mezi menšinu veřejnosti, která neposlouchá pořady redaktorky Nebeské, a tento fakt ho může v očích ostatních lidí diskvalifikovat.

Jenže paní Macháčková ho už znala, a proto se zeptala, jestli má ohledně redaktorky Nebeské nějaké přání.

„Přání,“ uvažoval. „Měl jsem s ní dneska schůzku,“ podíval se na hodinky, „už je stejně pozdě, jakási beseda o knize, jenže mi neřekla, kam mám přijít, a doma není.“

Paní Macháčková pokývala hlavou, jako že je dobře, a odešla. Vrátila se však téměř vzápětí a vyzvala pana docenta Bwerdycha, aby si šel vedle vzít telefon, že tam má redaktorku Nebeskou.

Na operativní jednání paní Macháčkové si už měl pan docent Bwerdych zvyknout, ale neustále jím byl překvapován. Proto teď, s telefonem u ucha, nesouvisle koktal.

„Nechal jste nás ve štychu, pane docente,“ slyšel vyčítavý hlas, „ale napravíme to. Já jsem myslela, že víte, kde sedíme. Vždyť jste tady už byl, jestli se nemýlím. Naštěstí, nebo spíš naneštěstí nepřišel ještě jeden účastník, protože měl na silnici nehodu. Já se vám ozvu, počítám s vašimi názory, které mohou být i mírně nekonformní. Ale vraždit toho chudáka snad nebudeme.“ Tím myslela autora.

Neujdu tomu, řekl si s povzdechem Bwerdych a chystal se jít domů s tím, že cestou vyzvedne něco peněz, protože domácí Roubíčková jich byla chtivá a současně byla osobou krajně netolerantní.

Pak seděl u svého stolu, z okna na jeho desku dopadalo mírné světlo, které včas doplnil a posléze nahradil světlem stolní lampy, a s poznámkovým blokem u ruky uvažoval. Proč se lidé uchylují k těmto románům, jejichž děje probíhají v časech, kam jejich paměť nesahá? Vždyť to autor musí mít těžší. Musí porozumět tomu minulému času, a člověk se přece v čase mění, přizpůsobuje se mu a už to není náš dnešní člověk. Představa, že to je náš dnešní člověk pouze přesazený jako trosečník na ostrov jedenáctého století, se mu zdála být zvláštní. Pravda je, že člověk je pořád jenom člověk, po tisíce let má jeho organismus pořád původní funkce, ale musí tady přece být rozdíl. Nemění se určitě mateřský pud, odpovědnost za druh, za rodinu, rod. Možná že v dobách většího a trvalého ohrožení byl tenhle pud silnější, než je dneska, kdy jsou vazby mezi lidmi značně volné. Pro spisovatele musí být významné, že vztahy byly syrovější, vášně drsnější? Nebo je to jenom představa, konstrukce?

Tady se autor nemůže přesně strefit, musí sázet na poezii, na to, že mu čtenář uvěří, když napíše přesvědčivě, že zapíchnout švagra u oběda nebyl zas tak moc odporný čin, vždyť šlo teprve o jedenácté století. Mravy jedenáctého století! Výživná pastva pro fantazii.

Pak docent Bwerdych zvedl oči a upřel je na tlusté svazky v červené vazbě. Jak je možné, že jeden člověk – Shakespeare – napsal tak úžasné dílo? Buď nebyl sám, mezi pomlouvači se mluví o Baconovi, nebo to bylo tím, že žil mezi alžbětínskými básníky. Asi na něj měli vliv.

Když pak násilím sehnal myšlenky do houfu, přišel docent Bwerdych na něco, co mu umožní bez potíží zvládnout téma. Proč dnešní čtenář preferuje děje tak odlehlé od jeho praxe? Aby se poučil? Sotva. Aby se ujistil, že jsme na tom ve zmáhání svého lidského údělu za všech časů stejně. Byli, žili a v jedenáctém století všichni spolehlivě umřeli. Jako se to stane i nám. Když si to čtenář uvědomí, odpustí autorovi i věcné chyby, pokud na ně vůbec přijde, nedostatky ve zvládnutí psychologie člověka toho dávno minulého času. Člověče, tihle všichni, lidé plní lidských vášní, touhy po štěstí, po radosti, po moci a konec konců po obyčejné potřebě naplnit prázdný břich tady přede mnou žili a už to mají za sebou. Byli šťastní, nešťastní, jak kdo, ale všichni se s tím svým lidským osudem prali, jak dovedli.

Z tohoto ukončeného, minulého lidského času však stejně docent Bwerdych cítil jakýsi zvláštní, nedefinovaný pocit, který mu svíral vědomí.

Pokud autor napsal špatný román, pak je za tohoto pojetí věci bez viny. Nebo bez podstatné viny. To však jenom proto, že já, docent Bwerdych, nevím, jak má vypadat umělecké dílo.

Tady se docent Bwerdych skutečně musel zamyslet.

Ze zamyšlení ho vyrušila domácí Roubíčková, která si přišla pro peníze za uhlí, které složil do sklepa „ten kluk Mackojc.“

„Už jsem myslela, že jste zasejc zapomněl.“ Přepočítávala peníze a velkoryse mávla rukou nad zbytkem, kterým obdržená suma přesahovala dohodnutou cenu. Pan docent Bwerdych neměl odvahu ji na to upozornit.

Pak se už k dílu nadějného prý spisovatele nevrátil. Copak se mohu vyjadřovat k tak subtilní problematice, jakou je umění? Já se mohu omezit jenom na hodnověrnost dějů, které jsou tady líčeny. U toho taky zůstal. Patrně z pohodlnosti, možná i z rozměrné sebekritičnosti, kterou uplatňoval ve svém oboru a která mohla přesáhnout i tam, kde se jiní projevovali bez zábran, zkušenosti s tvorbou nemajíce.

Table of Contents

Předmluva

1.

2.

3.

4.

5.

6.