Gabriela Preissová

GAZDINA ROBA

Obrázek ze Slovácka

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Carpe diem, 2013

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-7487-018-7 (epub)

ISBN 978-80-7487-019-4 (pdf)

Konečně obě selky, Mešjanovka a Kotlibová, na jarmarku pokoupily a braly se v přátelském hovoru k Mešjanovou vozu, že pojedou již domů, do Mikulce. Kotlibovka, žena pomalá, tělnatá, si v náručí donášela pro dceru pěkný kolovrat a truhelku na šití, všechno po nové módě, bez vyřezávaných formiček, jen tak na dlábky osoustruhované a nažluto vyhlazené. Mimo to nesla ještě na ruce zavěšený naplněný sotůrek (= kulatá dlouhá mošna) a kolem krku kolikonácte perníkových růženců pro pokmotřené a hoferské děti. Bylo toho až na potíž, že sotva oddychovala. Vytáhlá, suchá Mešjanová, ač se v zámožnosti počítala nad Kotlibovku, nehanbila se dosud za plachtovou nošu na zádech, a proto si s prostýma rukama pohodlněji vykračovala, ohlížejíc se ještě na všecky strany, kde co lze uhlídati.

Tak se dostaly až před Ehrensteinovu hospůdku na skalickém předměstí; prvá si vylezla na vůz Kotlibová a uvelebila koupi i sebe. Mešjanovka zatím vešla do hospody vypořádat se s krčmářem za holbu burčáku (= mladého vína), jejž byla dojevši zakázala pacholkovi; sama si teď ještě na cestu pro zahřátí poručila sklínku sladké kořalky. Byla to již dnes tu ve Skalici třetí; to lidé k její nechvále věděli, že se ráda napije.

Potom teprve se dobrala k vozu, shodila nošu do slámy a přisedla k sousedě. „Tož jeď už spánembohem!“ kázala pacholkovi.

„Tak se to slunko dnes přede Všemi svatými z mlhy vyloupalo,“ povídá hlasitě zardělá, upocená Kotlibovka, „že nebylo třeba kožucha bráť. Kdybych byla vespod navlékla kacabaju (= lehký ženský kabátek), hned bych se včil svlékla.“

„Mně je v mém kožuchu zase nanejlepší,“ chválila si Měšjanová. „Já jsem hned od vydaju, po té nejstarší dceři, tak zimavého ducha, že snesu bar v létě kožuch.“

Kotlibovka se nahnula k sotůrku, u nohou podél košatiny umístěnému, a vytáhla z něho láhvičku šátkem obalenou.

„Pamatovala jsem na tě,“ povídá s přítulným úsměvem; „vzala jsem ti v hořejším krámu sklínečku alašky (= druh kořalky). Člověk se tak po cestě roztřese – na, napij se.“

„No, pánbůh ti požehnej, súsedo,“ vděčila se jí za pozornost Mešjanovka a přihnula si z láhvičky jen tak způsobně.

„Jen se napij po chuti – alaška je zdravá,“ pobízela znovu Kotlibová.

„Včil se napij zase ty…“

„Och, já si netroufám, že mi beztoho krev stoupá do hlavy – tak je mi horko,“ vymlouvala se Kotlibovka, ale vpravdě si každou pálenku ošklivila, že její nebožtík muž se pro ni narobil dost hříchů. „Však si jen tu sklínečku ponech,“ přimlouvala, „my máme doma beztoho ještě od lonska slivovici, kdyby někomu bylo slabo.“

„Tož se ti po vůli ještě jednou sama napiju,“ vece Mešjanovka, „a potom postavím tu sklínku semhle mezi zboží, aby se nezvrátila. Pěkně ti děkuji.“

„Nemáš zač,“ povídá Kotlibová a mírnila hlas: „Však jsme byly odjakživa kamarádky a stejně nás Pán Bůh navštívil vdovstvím. Jenže tobě tvůj nebohý gazda zanechal spořádanější hospodářství. Ach, bože, co já jsem se nastarala, než jsem si ten náš půllán pro ty dvě dívky dočista vyplatila – ve dne v noci. A sama si míním ponechat jen tu chalupu naproti kostelu, že si na půl vezmu hofera a ještě s kouskem výminku z toho půllánu budu na stará léta živa. A já vždycky té starší, Maryšce, říkám: Do žádného jiného domu bych tě tak ráda nepouštěla, jako na ty dva grunty k Mešjaným – již skrze tu dobračku, kmotřenku.“

„Však já to vím,“ pokynula Mešjanovka s úsměvem hlavou, „a je to také moje myšlení: Maryška by k nám patřila.“

„A ona – že jen tobě to svěřuji – jakživa o jiném ne, než o Mánkovi. Tobě, vím, že by se ulehčilo, však ty dcery máš vydaté, a co s chlapcem – k tomu jen pořádná nevěsta. Nač je ti třeba starosti a roboty? Jako mně – dost již jsme vykonaly. – Ale –“ končila s těžkým povzdechem – „on Mánek si to nejvíce kazí, skrze tu krejčířku…“

„Snad si nemyslíš, že mu ji dopřeji? Leda na jaše (= na pobavení).“

„Och, to já vím. Ale nadělá tobě a těm sestrám trápení a mrzutosti. Onehdy vykládala u nás Kača drkotnica (= koktavá), že ho vidí večer co noc tam docházet.“

Mešjanová se zapálila a nadnesla se jaksi podrážděně. „To je její hanba, ne jeho. Já chlapce hlídat nebudu.“

„Ještě ke všemu je luteránka, – jaj bože,“ sdílela Kotlibová s hlasitou tesklivostí Mešjančinu strast – ale nakloněna, oživla najednou do hbitosti: „Podívej se, podívej – toť jde – hen!“

Dojížděli ke dvěma mladým chodcům ubírajícím se také ze skalického jarmarku stranou podél lesa po pěšince. Šohaj či spíše strýček jakýsi – neboť šohajovi se krom hojně opérovaného kloboučku stářím nepodobal, a napadal chuděra trochu na nohu; to byl Samko Jagoš, blanář (= kožišník) z Mikulce. O něm obě gazdiny věděly, že třeba luterán, je velice řádný a dovedný člověk. Zrobil jim oběma před nedávnem tak pohledné kožušky, že se kvůli nim cizí Slovenky na jarmarku za nimi ohlížely. Mimo to neméně dovedně znal šíti nohavice, čepky, bar i měkké a pevné papuče. Po rodičích zdědil domek – sám si již z úspor přikoupil šest měřic rolí a po lidech měl za zboží také hezkých pár rýnských; nebýti té jeho tělesné vady, každá selská dcera by oň dbala.

Po jeho levé straně nesla se svižně vysoká nasnědlá dívka s pronikavě černýma očima a srostlým lesklým obočím, na první pohled jakýmsi divným dojmem zarážejícím. Ale celkem bylo v pravidelné, zdravě a mile zbarvené její tváři a korálových rtech s bělostnými zubíky tolik líbeznosti, že jí každý prohlásil za pěknou. Nesla v ruce sotůrek naplněný šňůrkami, hedvábím a vlnou k vyšívkám a pod paždí sbalenou plachtu. Oděv její byl čistý; fěrtošek a bílá tylanglová šátka (= tylový ozdobně vyšívaný šátek) byly nápadny krásným vyšíváním, kacabaja i sukně úpravou a pracnou lemůvkou, čižmy novotou. „Dobře je ona krejčířkou,“ říkaly závistivé dívky, „nejlépe upraví na sebe.“

Mešjanová, upozorněna byvši na dívku, svraštila čelo a nadula pysky. „Zastav, Jano!“ vzkřikla na pacholka, když kousek předjeli, a k sousedě tišeji povídá: „Dočkaj, co té slotě povím.“

A sbírala se, že poleze dolů.

Kotlibová již nezdržovala. Tušila, že Mešjanovka si zmanula urobiti Evě příkoří, a ráda jí ho popřála.

„Pozor – pozor daj,“ prohodila jen, když Mešjanová lezla dolů, a držela ji z přátelské opatrnosti za šůsek kožicha.

Jakmile se souseda octla dole, obrátila se Kotlibovka tváří nazad, aby viděla, co se bude díti.

Věru, Mešjanovka se zprudka rozehnala asi na deset kroků, potom stanula, a vidouc, že jako vyhýbajíce ti dva přecházejí na opačnou stranu cesty, přešla také hbitě silnici, a již se takřka setkaly s Evou tváří v tvář.

Blanář sňal klobouk a Eva zticha pozdravila: „Pánbůh rač dát dobrý večer.“ Přitom naklonila neobvykle šíji a očividně přeběhl ji mráz.

„Poslouchej, ty robsko smělé, dotěrné,“ zastavila ji Mešjanovka, a potahujíc se v rozčilení oběma rukama za šátek, třásla se zlostí jako bič – „na našem Mánkovi žádná hanba nezůstane, ale na tobě, ty sloto luteránská, krajíčky vyhlídaná! Co ty si lákáš nerovného frajera k té vaší nuzotě – ani Boha, ani víry jaksepatří nemáte!“

Vtom se zarazila. Kulhavý Samko se proti ní vzepjal jako zbojník – jen ji pleštit palaškou (= holí) po hlavě…

„Jezumarija – pamatuj se Samo!“ vzkřikla do toho Kotlibovka, a svezši se spěšně dolů, pospíchala mezi ně. I udivený čeledín seskočil dolů a rozběhl se hospodyně bránit.

Evuša byla zbledlá jako lučná tkanina, nicméně za nadávek Mešjanové nabyla vzdorovitého vzezření. Jejímu zastavateli klesla po Kotlibovčině výkřiku ruka, ale počal svou společnici hájit slovy:

„Co vy se na děvče sápete, vynadejte si Mánkovi, to vám lépe přísluší! A víru jí budete vyčítať? Jestli vy líbáte kamennou či dřevěnou sochu, proto vy si myslíte toho vašeho Pána Boha lepšího než toho našeho? Pojď, Evo, nech pochabou (= hloupou) se jedovať (= hněvat, zlobit) – bar je snad zase už napilá!“ doložil k dívce něžněji.

A šli. Eva v tu chvíli ani nevěděla, že ji táhne za ruku.

Mešjanovku zatím napadl z leknutí a zlosti pláč. Kotlibová, na útěchu Evě i Samovi lajíc, dopravila kmotřenku zase pečlivě na vůz a v duchu se z jejího hněvivého a lítostivého rozechvění těšila, vědouc, že Mánek doma také dostane svůj díl – a zdrávo mu bylo, proč si nehledí Maryšky…

Samo se utíhl s dívkou zrovna do lesa, na stezku ne tak schůdnou, jak byla venkovská u silnice, ale přál si, aby Eva unikla zlému pohledu ujíždějících.

Kráčeli hezkou chvíli mlčky, až náhle, když došli k přepážce vymýtěné cesty, Eva se jí zadržela rukou, a přeměnivši se v hrdé tvářnosti, ozvala se hořce:

„Vyčítali mi hanbu i lákání – a věř mi, Samko, na duši, že jsem se dost dlouho Mánkovi jako nerovnému frajerovi vyhýbala. Ona snad ta jeho rodina myslí, že náš tatíček či tetka šohaje přemlouvají – a oni zatím mě pro něho ještě sužují.“

Hlas Evušin stal se tesklivým, ale přece se nerozplakala. Samo se zamyslil, a když se zase již zvolna ubírali dále, povídá trapně: „Evuško – on si tě Mánek jakživ nesebere za ženu…“

„To mi říkají všichni,“ odvětila Eva prudce a vypjala znovu umíněně hlavu, „ale já zase povídám, že on by mě bar proti celému světu dovedl na sobáš (= oddavky) – já však za něho nepůjdu.“

Samo pohleděl na ni v udivení: „Proč s ním tedy mluvíš a veřejně o každé muzice se vydáváš za jeho frajerku?“

„Protože chci,“ vysvětlila úsečně a šetrněji dodala: „Těžko povídať…“

„Vidíš, Evušo…“ Samko po krátkém pomlčení znovu skromně a stísněně zaváděl rozhovor, „tys divná děvčica – já ti nerozumím. Ale tolik chápu s jistotou, že bys Mánka pro tu jinou víru a vyčítání té nerovnosti nechtěla za muže – ale že se tak darmo trápíš? Já – nehněvej se na mne za to – vždycky si na tebe myslím, a nebýť té mé chyby, dávno bych se byl s Mánkem pro tebe rval, byť mne to aj život stálo.“

Zamlčel se všecek zardělý; měkké sivé oči se mu potahovaly mlhou a do krku se mu cosi dralo, že by mu byl málem hlas selhal. Dlabal hřebíkem hole po kroku důlečky a sledoval pozorně zbytečnou tuto práci, na Evu nepohlížeje. Ta se náhle zastavila.

„Samko,“ ozvala se tiše, ale opravdově, klopíc oči, „nemáš se čeho báť – já za tebe půjdu. Ale co ti tvoji rodičové, nebudou ti zazlívati, že nemám kromě spořádaných šatů, které jsem si za výšivky pořídila, co dostavení donésť?“

„Och, Evo, duša moja!“ usmál se Samko blaženě. „Co tě to dětinského napadlo? Oni mi ještě povědí: Vida, dostals takovou pěknou a šikovnou ženskou! A já si tě budu do nejdelší smrti považovať, že bys se lépe ani u Mešjanových neměla! Kdy budeme míti sobáš a veselí?...“

„Třebas po Vánocích – až bych si došila, co mám doma pro cizí lidi schystáno, a sobě nějaké čepce,“ rozhodla pevným hlasem Eva. „Peřiny a pěknou plachtu mám také – po mamičce…“

„Bar by ani toho nebylo,“ pohodil nedbale Samo rukou – „ještě byl bych věru radší, abys si nemyslela, že o hlupoty dbám.“

„Ten můj mladší brat dostal grunt,“ pokračoval skoro rozmarně, když se již zase zvolna ubírali dále, „a k tomu Pán Bůh mu popřál zdraví i lepšího vzhledu než mně, se ženou dostal tisíc rýnských – ale já se mu, své štěstí přirovnávaje, vysměju!“

I zasmál se opravdu již teď radostně a tklivě.

Když ještě Eva, vážná dosahem svého zaslíbení, se neměla k hovoru, všiml si Samo na cestě malého hlemýždě a zdvihl ho.

„Vida –“ mínil ukazuje ho Evě na dlani, „tak všeličemus popřál Pán Bůh na světě živobytí – jak je to při té nepatrnosti hezké a směšné!“ Po chvilce zase mu napadlo na stezce po větru se kutálející žluté opadané listí. Vykládal, že muškát, rozmarija a majoránek na jeho oknech se tak zelenají jako na jaře. Potom se těšil, že si spachtuje na jaře louku, a bude-li Eva chtíti, že jí koupí dvě krávy, aby měla čím gazdovať.

Pomalu se stmívalo. Došli domů až k sedmé hodině, když bylo již vyhvězdíno, a šťastný Samo, doprovodiv Evu až k jich chatě, stiskl jí vroucně ruku na dobrou noc a slíbil, že k nim zítra odpoledne dojde…

Eva všedši do chaloupky pozdravila otce i tetku a zamlklá počala se ze svátečních šatů svlékati. Nahradivši je všedními, vyzula si ještě čimžy a zůstala bosa.

Tetka, nakloněná již starucha, prohlédla si zatím koupi v sotůrku a potom chystala na stůl večeři; od oběda zbylé patenty (= druh bramborového pečiva) s povidly, teď v troubě nahřáté.

„Jak to bylo na jarmarce?“ ptal se otec.

„Tak jako jindy, když nepohoda nezkazí,“ odvětila stručně Evuša, sedajíc si beze vší chuti k večeři.

„Co tys došla nějaká namrzelá!“ poznamenala tetka.

„Však vám to všecko budu vykládať,“ řekla Eva v zamyšlení, „ale až potom, sama… Včil se mne, prosím vás, nevyptávejte…“

Staří byli navyklí činiti jí po vůli; jich výčitky byly vzdechy a vyhrůžek užívali v tesklivém proroctví. Bylať Eva ponejvíce jich živitelkou, neboť starý krejčíř již toho málo svedl. Tak požili večeři v zamlklém očekávání. Potom tetka, poklidivší stůl, jala se rozstřihovati a v copánky splétati donesená přadénka na výšivky. Krejčíř si zapálil dřevěnou faječku, a oddávaje se milému bafčení tabáku, promíchaného jatelinkovými metlničkami, počal látati nějakou dětskou halenku. Tu si také Evuša přinesla práci, přízové plátno na sváteční vyšívané stánky (= vrchní košilku slovenskou), a posadila se ke stolu blízko lampy.

Včil se rozhlédla již trochu živěji po starých a povídá:

„Tatíčku – já jsem se dnes na cestě ze Skalice zaslíbila Samkovi blanářovi; po Vánocích se sebereme…“

„Co povídáš!“ vzkřikl otec a tetka rázem upustila s klína celou truhlenku s copánky a klubíčky. „Jaj – cože?“ zvolala za bratrem.

„Již se stalo,“ pokračovala Evuša se slabým úsměvem, jejž jí vyloudilo jich překvapení – „zítra k nám Samo dojde na besedu. Vždycky jste mi prorokovali, že s Mánkem do neštěstí padám; tož už budete mít pokoj – dnes ho odpravím.“ Přitom se jí trochu ukřivily a zachvěly rty – ale že se nahýbala více ku práci, nepostřehli toho staří.

„Buď pánbůh pochválen,“ vece otec, a vyndav faječku z úst, dvakráte se uklonil, „To je radostná zpráva. Jak jsi to zaonačila, Evušo?“

„Já si jen pořád myslím, jestli to jen ve spánku nepočúvám (= neslyším),“ ozvala se dětinsky tetka, „k neuvěření je mi ta potěcha.“

„Ba již věřte,“ hovořila Eva, „víte dobře, že já jakživa nadarmo ničeho netvrdím. Vy jste jako ti cizí lidé říkávali, že šohaj ze dvou gruntů pro mne nenarostl, ale já vám dokážu, že já o něho nedbám, bar (= třebas, ať) on se rozumem pominul. Alespoň ta jeho rodina uvěří, kdo koho lákal.“

„To je zlaté řečňování, ty máš moudrý rozum, Evušo. A Samo je naší víry – tak bude s vámi požehnání –“

„On si mne bude považovať,“ hovořila dále dívka vděčíc se za pochvalu otcovu, ale spolknuvši prve hořkou vzpomínku, již nechtěla sděliti. „Vykládal mi, že si z mé chudoby ničeho nerobí. Až se sebereme, koupí mi dvě krávy; budete míť oba u nás pomahaje dost…“

„Daj bože,“ vzdychla si tetka blaženě. „Vidíš, duša moja, kdybys to byla s Mánkem až na sobáš přivedla, já bych neměla této radosti. Pravda, má on dva grunty (= na Slovensku se měřilo: „Má dva, tři, čtyrky grunty“), pohlednou tvářnosť a za ten jiný kostel žádný z vás nemohl, jaks někdy říkávala – ale věru on není dobrý člověk – toho srdce Samkova nemá, ani co by z něho jednou dýchl. Pamatuji se, jak jednou co chlapčisko zrobil si v záhumní proceství z drůbeže. Navázal to do párku na šňůry, vždycky jednu hus se slípkou, kačeny s kuřaty, aj ty chudery babulky housátka dozadu – a tak z toho měl s rozjařenými kamarády radosť, když to za nohy uvázané za ním kulhalo. Šla jsem zrovna tamtudy a reku si v duchu, že třeba vzrostlejšího rozumu – dobrý člověk z takového srdce jakživ nevyroste. Byl by jinak kolikráte u nás hovořil s nevážností o vlastní matce? A sestrám také nadával: suchých mrň, hloupých, povzteklých a bar co mu na jazyk přišlo.“

„Není on tak špatný ani surový,“ řekla Eva, pohlížejíc upřeně na plamínek zánovní petrolejové lampy – „jenže on to pěkné nenechá lidem znáť.“ A před oslněným zrakem kmital se jí tak dobře známý líbezný pohled a slova lásky. Co ti druzí věděli o jeho dobrotě!...

„Ať je to, jak chce – které se dostane, nech si s ním zkouší…“ mínil otec.

Evuša se podívala na hodiny a odložila šití.

„Jsem dnes chůzí tak namožená,“ omlouvala se, „že půjdu skoreji spát. Po osmé dojde beztoho ještě Mánek naposledy k okeničce či do síňky – zatím ho budu v přítmí vyhlížeť a smýšleť si, co mu povím. Dej vám pánbůh dobrou noc, tatíčku…“

„Dobrou noc!“ opětoval pouze otec, neboť tetka spávala s dívkou v komoře.

Eva vyšla ze dveří a tmavou síňkou k venkovským dvířkám. Na prahu se rozhlédla. Nebylo tu ještě nikoho nablízku. Podzimní večer byl teplý, ač se zdvihal slabý vítr, ševele uschlým slizem a fazolí na plůtku a dymijánkem a slunečnicemi v nepatrné zahrádečce před chatou. Na levé straně pod oknem komory leželo převrácené korýtko, na něž se tak často kleče opíral Mánek, neboť stojačky šla mu okenička s Evušinou hlavou příliš nízko. Teď se prostovlasá Eva na ně posadila, i složila ruce v klín. Z těžkosti v hlavě přeběhl ji trochu mráz; zadupala bosýma nohama a vzhlédla nahoru k vyhvězděné obloze.

Přitom jako by ji něco povzneslo a přesadilo na neznámý kousek půdy; plůtek tu netušila, ani naproti známé chaloupky. Vzpomněla si na písničku tesklivé své kamarádky Zuzky Líčeníkové, která se nedávno vrátila z moravské služby. Aj Evě se teď drala z ňader, že si ji potichu broukala:

„Tažko je mi, ťažko

na mojom srdéčku,

ak by mi ho svázal

volákú stužečkú…

Volakú (= nějakou) stužečku

rozvázať si móžem,

al’ tebe, frajerko,

zapomněť nemóžem…“

*

Gazdina roba. Obrázek ze Slovácka. Psáno dva roky před dramatem téhož jména. – Jarní vody III, Spisy sebrané, sv. XI, J. Otto, Praha 1913, str. 127–173. – Poprvé otištěna v časopise Osvěta 1889. První knižní vydání ve sbírce Obrázky bez rámů, Praha 1896, Ottova laciná knihovna národní, č. 139. Naše edice povídku převzala z výboru Pláně a jiné povídky, Praha 1962.

Gabriela Preissová

Gazdina roba

Odpovědný redaktor Michal Huvar

Přepis textu Martina Prokešová

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 258. publikaci

v Brumovicích roku 2013

Vydání první (v Carpe diem)

www.carpe.cz

Knihy, CD, DVD a e-knihy si můžete objednat:

Carpe diem, 691 11 Brumovice 175

tel.: 737 444 221; e–mail: carpe@carpe.cz

Knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v App Store v aplikaci Carpe Diem Online.

ISBN 978-80-7487-018-7 (epub)

ISBN 978-80-7487-019-4 (pdf)

Table of Contents

CoverImage

patitul_ukazka

copyright_ukazka

text_ukazka

tiraz_ukazka