UKÁZKA Z KNIHY

ABD-RU-SHIN

VE SVĚTLE

PRAVDY

POSELSTVÍ GRÁLU

SVAZEK I, ukázka

NADACE STIFTUNG GRALSBOTSCHAFT, STUTTGART

NAKLADATELSTVÍ INTEGRÁL BRNO

OPROSTI SE ODE VŠEHO TEMNA!

KDO SE NESNAŽÍ,

ABY SLOVO PÁNĚ

TAKÉ SPRÁVNĚ POCHOPIL,

TEN SE PROVIŇUJE!

SVAZEK I

K DOPROVODU

ROUŠKA PADÁ a víra se stává přesvědčením. Jen v přesvědčení je osvobození a spása!

Mluvím jen k těm, kdo vážně hledají. Ti musí být schopni a ochotni zkoumat toto věcné věcně! Náboženští fanatikové a kolísaví blouznivci nechť se raději vzdálí, neboť Pravdě škodí. Zlovolní však a nevěcní sami najdou v těchto slovech své odsouzení.

Poselství zasáhne jen ty, kdo v sobě nosí ještě jiskru Pravdy a touhu být skutečně člověkem. Všem těm bude také světlem a oporou. Vyvede je bez oklik ze všeho chaosu dnešních zmatků.

Následující Slovo nepřináší nové náboženství, nýbrž má být pochodní pro všechny vážné posluchače nebo čtenáře, aby tak našli pravou cestu, která je povede do vytoužených výšin.

Jen ten, kdo se sám pohybuje, může duchovně postoupit kupředu. Pošetilec, který k tomu používá cizích pomůcek ve formě hotových názorů, jde svou cestou jako o berlích, zatímco vlastní zdravé údy vyřadil.

Jakmile však směle použije ke vzestupu jako výzbroje všech schopností, které v něm dřímají, očekávajíce jeho zavolání, zužitkuje svěřenou mu hřivnu podle vůle svého Stvořitele a přemůže hravě všechny překážky, jež mu chtějí zkřížit cestu, aby ho z ní odchýlily.

Proto se probuďte! Jen v přesvědčení je pravá víra, a přesvědčení vzniká jedině přísným uvažováním a zkoumáním! Stůjte jako živoucí v divuplném stvoření svého Boha!

Abd-ru-shin

CO HLEDÁTE?

CO HLEDÁTE? Řekněte, proč ten překotný shon? Jako hukot bouře to jde světem a příval knih zaplavuje všechny národy. Učenci pátrají ve starých spisech, bádají, hloubají až do duchovního zemdlení. Vynořují se proroci, aby varovali, zvěstovali… ze všech stran chce pojednou kdekdo jako v horečce šířit nové světlo!

Tak to dnes bouří nad zmítanou duší lidstva, ale neobčerstvuje to a neosvěžuje, nýbrž spaluje, stravuje a vysává poslední sílu, která ještě zbyla rozervaným lidem v temnotě dnešní doby.

Tu a tam se také ozve šepot v rostoucím očekávání čehosi nadcházejícího. Zneklidněn je každý nerv, napjatý podvědomou touhou. Tak se to vzdouvá a vlní, a nade vším chmurně spočívá jakési omámení. Těhotné neštěstím. Co musí zrodit? Zmatek, malomyslnost a zkázu, neroztrhne-li se mocnou silou temná vrstva, která dnes duchovně obklopuje zeměkouli a s měkkou přilnavostí špinavého bahna pohlcuje a dusí každou vznikající svobodnou a světlou myšlenku ještě dříve, než mohla zesílit. Vrstva, která s příšerným mlčením bažiny již v zárodku potlačuje, rozkládá a ničí každé dobré chtění dříve, než z něj může vzniknout čin.

Ale výkřiky volajících po Světle, mající v sobě sílu schopnou prorazit bahno, jsou sváděny jinam a doznívají pod neproniknutelnou klenbou, kterou pilně stavějí právě ti, kdo se domnívají, že pomáhají. Nabízejí však kameny místo chleba!

Podívejte se na ty nesčetné knihy:

Lidský duch se jimi jen unavuje, neosvěžuje! A to je důkaz neplodnosti všeho, co podávají. Neboť to, co ducha unavuje, není nikdy pravé.

Duchovní chléb osvěžuje bezprostředně, Pravda občerstvuje a Světlo oživuje!

Prostí lidé musí přece zmalomyslnět, když vidí, jaké bariéry staví kolem posmrtného života tak zvaná duchověda. Kdo z prostých lidí má chápat učené věty a cizí výrazy? Což je onen svět jen pro duchovědce?

Mluví se přitom o Bohu. Má se snad zřídit vysoká škola, v níž by se teprve získávaly schopnosti k poznávání pojmu Božství? Kam směřuje tato dychtivost, která má většinou kořeny jen ve ctižádosti?

Jako opilí se potácejí čtenáři a posluchači z místa na místo, nejistí, v nitru nesvobodní, jednostranně zaujatí, protože byli svedeni z přímé cesty.

Slyšte, malomyslní! Vzhlédněte, vy, kdo vážně hledáte: Cesta k Nejvyššímu je otevřena každému člověku! Učenost není její vstupní branou!

Vyvolil si Ježíš Kristus, ten veliký vzor na pravé cestě ke Světlu, své učedníky z učených farizejů? Ze zákoníků? Vybral je z lidí prostých a jednoduchých, protože ti nemuseli bojovat s omylem, že cestě ke Světlu je nutno se namáhavě učit a že musí být těžká.

Tato myšlenka je největším nepřítelem člověka, je to lež!

Proto zanechte všeho vědátorství tam, kde jde o to nejposvátnější v člověku, co musí být plně pochopeno! Zanechte jej, protože věda jako výtvor lidského mozku je dílo kusé a kusým musí zůstat.

Uvažte, jak by mohla namáhavě naučená věda vést k Božství? Co jsou to vůbec vědomosti? Vědomosti jsou to, co může pochopit mozek. Ale jak úzce je omezena chápavost mozku, pevně vázaného na prostor a čas! Již věčnost a smysl pro nekonečnost nemůže lidský mozek pochopit. Tedy právě to, co je nerozlučně spojeno s Božstvím.

Mozek však stojí mlčky před onou nepochopitelnou silou, která proudí vším, co jest, a z níž sám čerpá své působení. Je to síla, kterou všichni pociťují každý den, každou hodinu a v každém okamžiku jako něco samozřejmého, síla, jejíž jsoucnost vždy uznávala i věda, kterou se však člověk marně snaží pochopit a obsáhnout mozkem, tedy vědomostmi a rozumem.

Tak nedostatečná je činnost mozku, toho základního kamene a nástroje vědy, a stejné omezení se projevuje také v dílech, která mozek vytváří, tedy právě ve všech vědách. Věda je proto dobrá ke sledování, k lepšímu porozumění, rozdělení a roztřídění všeho toho, co jako hotové přijímá od tvůrčí síly, z níž všechno pochází. Věda však musí nevyhnutelně selhat, chce-li sama vystupovat jako vedoucí nebo kritizující a bude-li se jako dosud tak pevně poutat na rozum, tedy na chápavost mozku.

Proto zůstává učenost i lidstvo, které se podle ní řídí, stále uvízlé na jednotlivostech, zatímco každý člověk chová v sobě jako dar ten veliký, nepochopitelný celek. Je plně schopen dosáhnout toho nejvyššího a nejušlechtilejšího, aniž se tomu musí namáhavě učit.

Pryč tedy se zbytečnou mukou duchovního otroctví! Veliký Mistr k nám nevolá bezdůvodně: »Buďte jako děti!«

Kdo má v sobě pevnou vůli k dobru a snaží se dodat svým myšlenkám čistotu, ten již našel cestu k Nejvyššímu! Jemu pak bude vše ostatní přidáno. Nepotřebuje k tomu ani knihy, ani duchovní námahu, ani askezi, ani osamění. Uzdraví se na těle i na duši a osvobodí se ode všeho tlaku chorobného hloubání, protože každá přepjatost škodí. Máte být lidmi, ne skleníkovými květinami, které následkem jednostranného pěstění podlehnou prvnímu závanu větru!

Probuďte se! Rozhlédněte se! Naslouchejte v sobě! Jen to vám může otevřít cestu!

Nedbejte na spory církví. Veliký nositel Pravdy Ježíš Kristus, ztělesnění Božské lásky, se neptal po vyznání. Co jsou dnes vůbec náboženská vyznání? Jsou to pouta, svazující svobodného lidského ducha, jsou zotročením jiskry od Boha, sídlící ve vás. Jsou to dogmata, pokoušející se vtlačit dílo Stvořitelovo i jeho velikou lásku do forem, vytvořených lidským smýšlením, a to znamená násilné snižování Božského, jeho systematické znehodnocování.

Každého vážně hledajícího člověka takový přístup odpuzuje, protože tak nikdy nemůže v nitru procítit celou tu velikou skutečnost, jeho touha po Pravdě se stává stále beznadějnější, a on nakonec zoufá nad sebou i nad světem.

Proto se probuďte! Zbořte v sobě dogmatické zdi, strhněte si pásku z očí, aby k vám mohlo nezkaleně proniknout čisté světlo Nejvyššího. Váš duch se pak jásavě vznese do výše a s plesáním pocítí celou tu velikou lásku Otcovu, neznající hranic pozemského rozumu. Konečně zvíte, že jste její částí. Chopte se jí bez námahy a cele, spojte se s ní, a získávejte tak denně, každou hodinu novou sílu jako dar, jenž vám učiní vzestup ze zmatku samozřejmým!

VOLÁNÍ PO POMOCNÍKU

POHLEĎME jen blíže na všechny lidi, kteří dnes s obzvláštní horlivostí hledají duchovního pomocníka a očekávají ho s vnitřním povznesením. Myslí si, že jsou sami již duchovně důkladně připraveni, aby ho poznali a uslyšeli jeho slovo.

Co při klidném pozorování vidíme, je velká roztříštěnost. Například poslání Kristovo zapůsobilo na mnohé lidi podivným způsobem. Utvořili si o něm mylnou představu. Příčina spočívala jako obvykle v nesprávném hodnocení sebe samých, ve vypínavosti.

Místo dřívější úcty a zachovávání samozřejmého odstupu a ostré hranice mezi Bohem a lidmi nastoupilo na jedné straně naříkavé žebrání, které chce stále jen přijímat, ale za žádnou cenu nechce přitom nic dělat. »Modli se« lidé sice přijali, ale že k němu bylo také řečeno »a pracuj«, »pracuj na sobě samém«, o tom nechtějí nic vědět.

Na druhé straně se zase považují za tak samostatné a nezávislé, že všechno zmohou sami, a s trochou úsilí se dokonce mohou stát i božskými.

Je také mnoho lidí, kteří jen požadují a očekávají, že se o ně bude Bůh ucházet. Vždyť již jednou vyslal svého Syna, a dokázal tím, jak velmi mu záleží na tom, aby se mu lidstvo přiblížilo. Snad je dokonce i potřebuje!

Kam jen člověk pohlédne, všude nalezne domýšlivost, nikde pokoru. Chybí správné hodnocení sebe sama.

Především bude nutné, aby člověk sestoupil ze své domnělé výše, aby mohl být skutečně člověkem a jako takový začal svůj vzestup.

Dnes sedí duchovně nadutý na stromě na úpatí hory, místo aby stál pevně a bezpečně oběma nohama na zemi. Proto také nebude moci vystoupit na vrchol hory, jestli předtím ze stromu nesleze nebo nespadne.

Mezitím však pravděpodobně všichni ti, kdo kráčeli klidně a rozumně svou cestou po zemi pod jeho stromem, a na něž on vysokomyslně shlížel, došli až na vrchol hory.

Ale události samy mu pomohou, neboť strom ve zcela blízké době padne. Snad se potom člověk nakonec přece jen vzpamatuje, až se tak nejemně ocitne na zemi z vratké výše. Ale pak bude mít již nejvyšší čas a nezbude mu ani hodina k promeškání.

Dnes si mnozí myslí, že to může ve starém nepořádku jít dále tak, jak to chodilo po tisíciletí. Hoví si pohodlně ve svých křeslech a očekávají silného pomocníka.

Ale jak si představují tohoto pomocníka! Je to vskutku žalostné.

Především od něj očekávají, nebo lépe řečeno vyžadují, aby on připravil každému jednotlivci jeho cestu vzhůru ke Světlu. On se má namáhat stavět mosty na cestě k Pravdě pro stoupence všech vyznání. On to má udělat tak snadné a srozumitelné, aby tomu každý bez námahy porozuměl. Jeho slova musí být volena tak, aby o jejich správnosti ihned přesvědčil všechny lidi bez rozdílu.

Jestli se přitom musí člověk sám namáhat a sám přemýšlet, pak to není pravý pomocník. Neboť je-li povolán, aby svým slovem vedl a ukázal pravou cestu, musí se přirozeně o lidi i starat. Je přece jeho věcí, aby lidi přesvědčil, probudil! Vždyť Kristus za to dokonce položil svůj život.

Je mnoho těch, kdo dnes takto uvažují. Takoví lidé se však vůbec nemusí namáhat, neboť se podobají pošetilým pannám z evangelia a jdou vstříc svému »pozdě«.

Pomocník je určitě neprobudí. Nechá je klidně spát, až se brána zavře a oni nebudou moci stoupat ke Světlu, poněvadž se nedovedli včas vyprostit z dosahu hmotnosti, ač jim k tomu pomocník svým Slovem ukazoval cestu.

Vždyť člověk není tak cenný, jak se domýšlí. Bůh nepotřebuje člověka, ale člověk potřebuje svého Boha!

Protože lidstvo ve svém tak zvaném pokroku dnes již vůbec neví, co vlastně chce, bude muset konečně zvědět, co činit má!

Lidé tohoto druhu přejdou kolem pomocníka, hledajíce a povýšeně kritizujíce, stejně jako kdysi chodili mnozí kolem toho, na jehož příchod již bylo všechno připraveno zjeveními.

Jak si mohou takto představovat duchovního pomocníka!

On neučiní lidstvu ani ty nejmenší ústupky a bude požadovat všude tam, kde se čeká, že bude dávat!

Avšak vážně přemýšlející člověk pozná ihned, že právě v přísném a důsledném požadavku pozorného myšlení spočívá to nejlepší, čeho je třeba k záchraně lidstva, tak hluboce pokleslého do duchovní lenosti. Právě tím, že pomocník již předem vyžaduje k pochopení svých slov duchovní živost a vážné chtění, vlastní námahu, hravě odloučí hned na počátku plevy od zrna. V tom spočívá samočinné působení Božských zákonů. Lidem se dostane i zde přesně toho, co sami skutečně chtějí. –

Je však ještě jeden druh lidí, kteří se domýšlejí, že jsou obzvlášť bystří.

Ti si ovšem utvořili o pomocníku zcela jiný obraz, jak se dá vyčíst z jejich spisů. Není však méně groteskní. Neboť oni v něm očekávají… duchovního akrobata!

Tisíce lidí dnes považují jasnovidectví, jasnoslyšení, jasnocítění atd. za veliký pokrok; ale ve skutečnosti tomu tak není. Nic takto naučeného, vypěstovaného, dokonce ani přineseného jako nadání se nemůže povznést nad pozemskou připoutanost. Takové jevy se pohybují jen v nízkých úrovních, na vyšší si nemohou činit nárok a jsou proto, celkem vzato, bezcenné.

Chce snad někdo pomoci lidstvu ke vzestupu tím, že mu ukazuje jemnohmotné věci stejného stupně, nebo že je učí vidět je a slyšet?

Tyto snahy nemají se skutečným duchovním vzestupem nic společného. Pro pozemské dění jsou také zbytečné. Jsou to jen duchovní artistické kousky a nic jiného. Snad jsou zajímavé pro jednotlivce, ale pro celé lidstvo jsou bez jakékoliv ceny!

Je ovšem snadno pochopitelné, že si takoví lidé přejí pomocníka stejného druhu, který to všechno umí lépe než oni. –

Existuje však velký počet lidí, kteří zacházejí ještě mnohem dále, až do směšnosti. Myslí to přitom naprosto vážně.

Pro ně je na příklad hlavní podmínkou a důkazem poslání i to, že pomocník… nesmí nastydnout! Kdo může nastydnout, ten už je vyřízen, protože podle jejich názoru neodpovídá ideálu pomocníka. Silná osobnost přece musí být svým duchem nad tyto maličkosti povznesena.

Snad to zní trochu strojeně a směšně, ale je to vzato ze skutečnosti a znamená to v podstatě opakování někdejšího volání: »Jsi-li Syn Boží, pomoz si sám a sestup z kříže.« – To se volá již dnes, ještě dříve, než je takový pomocník vůbec v dohledu!

Ubozí, nevědomí lidé. Ten, kdo cvičí své tělo tak jednostranně, že pod nátlakem ducha dočasně znecitliví, není nikterak vynikajícím velikánem. Lidé, kteří ho obdivují, se podobají dětem minulých staletí, které s otevřenými ústy a lesknoucíma se očima sledovaly krkolomné kousky potulných artistů, přičemž se v nich probouzelo horoucí přání umět také něco takového.

Velmi mnozí dnešní tak zvaní hledatelé ducha nebo hledatelé Boha nejsou v duchovním směru o nic dále než tehdejší děti v tomto zcela pozemském oboru.

Uvažujme však ještě dále: Potulní lidé starých dob, o nichž jsem právě mluvil, se zdokonalovali stále více a stali se z nich akrobaté v cirkusech a varieté. Jejich dovednost neuvěřitelně narůstala, a dnes se na jejich vystoupení dívají denně tisíce zhýčkaných lidí vždy s novým úžasem a často s vnitřním mrazením.

Ale mají z toho pro sebe užitek? Co si odnesou z takových hodin? Ačkoliv se mnohý akrobat při svých výkonech vydává v nebezpečí života, nemají z toho diváci ani to nejmenší. Všechny tyto věci musí zůstat i ve své nejvyšší dokonalosti vždy jen v rámci cirkusů a varieté. Budou vždy sloužit jen k pobavení, nikdy však nebudou lidstvu k užitku.

A taková akrobacie, avšak v duchovní oblasti, má dnes být měřítkem pro velikého pomocníka!

Ponechte těmto lidem jejich duchovní komedianty. Sami brzy uvidí, kam to vede. Oni sami ani nevědí, oč tím vlastně usilují. Domnívají se, že veliký může být jen ten, jehož duch ovládá tělo tak, že už nemůže být nemocné.

Každý takový výcvik je jednostranný a jednostrannost přivodí jen nezdravý stav a nemoc. Takovými věcmi se neposiluje duch, nýbrž se pouze oslabuje tělo! Porušuje se rovnováha nutná pro zdravý soulad mezi tělem a duchem, a to se projeví tak, že se duch nakonec mnohem dříve odpoutá od týraného těla; ono mu již nemůže poskytnout pevný a zdravý základ pro pozemské prožívání. To pak ovšem duchu schází a on přichází do záhrobí nezralý. Bude muset svůj pozemský život prožít ještě jednou.

Všechno jsou to jen duchovní artistické kousky a nic jiného. Provádějí se na úkor pozemského těla, které má ve skutečnosti duchu pomáhat. Tělo patří k určitému období vývoje lidského ducha. Je-li zeslabeno a potlačeno, nemůže být duchu plně k užitku, poněvadž jeho vyzařování jsou příliš mdlá a nemohou mu ve hmotnosti poskytnout plnou sílu, kterou potřebuje.

Chce-li člověk potlačit nemoc, musí uvést tělo do stavu duchovního vytržení, asi tak, jako když v malém měřítku strach před zubním lékařem potlačí bolest zubů.

Takové stavy vysokého vzrušení vydrží tělo bez újmy snad jednou, možná i vícekrát, nikoli však trvale, aniž se vážně poškodí.

A jestliže pomocník toto dělá nebo k tomu radí, pak není hoden být pomocníkem, poněvadž se tím prohřešuje proti přirozeným zákonům ve stvoření. Pozemský člověk má své tělo chránit jako svěřený statek a snažit se o zdravou harmonii mezi duchem a tělem. Porušení této harmonie jednostranným potlačováním neznamená pokrok ani vzestup, nýbrž zásadní překážku při plnění jeho úkolu na zemi, ba ve hmotnosti vůbec. Ztrácí přitom plnost síly ducha pro své působení ve hmotnosti, neboť k němu je vždy zapotřebí síly pozemského těla; těla nikoliv zotročeného, ale harmonizujícího s duchem.

Člověk, kterého na základě takového počínání nazývají mistrem, je méně než žák, poněvadž naprosto nezná úkol lidského ducha ani potřeby jeho vývoje. Je dokonce škůdcem ducha.

Takoví lidé dojdou velmi brzy k bolestnému poznání své pošetilosti.

Avšak každý nepravý pomocník bude muset prožít trpkou zkušenost! Jeho vzestup v záhrobí může začít teprve tehdy, až dojde k poznání i poslední z těch, které svými duchovními hříčkami zdržel, nebo dokonce zavedl na scestí. Dokud zde na zemi působí ještě jeho knihy a spisy, bude na onom světě zdržován, i kdyby tam mezitím došel k lepšímu poznání.

Kdo radí k okultnímu cvičení, dává lidem kamení místo chleba. Dokazuje tím, že nemá ani tušení o skutečném dění na onom světě, tím méně o celém světovém soukolí.

ANTIKRIST

LIDÉ, až nadejde hodina, v níž musí na Zemi podle Božské vůle nastat očista a třídění, pak dávejte pozor na zaslíbená, zčásti nadpozemská znamení na nebi!

Nedejte se pak mýlit těmi lidmi ani církvemi, jež se už dávno oddaly Antikristu. Je smutné, že ani církve dosud nevěděly, kde měly Antikrista hledat; Antikrista, který přece již tak dlouho působí mezi všemi lidmi. Jen trochu bdělosti, a musely by ho poznat! Vždyť kdo může jednat ještě více antikristovsky nežli ti, kdo tehdy samého Krista potírali, a nakonec i zavraždili! Kdo se mohl hůře a také zřetelněji projevit jako Kristův protivník?

Byli to představitelé a zástupci pozemského náboženství, kterým se pravé učení o Bohu, ztělesněné v Synu Božím a jím hlásané, nehodilo do jejich vlastního učení. Pravdivé Boží poselství se jim hodit ani nemohlo, protože úsilí duchovních hodnostářů směřovalo k pozemskému vlivu, k pozemské moci a jejímu rozšiřování. Prokázali tím zcela jasně, že byli sluhy lidského rozumu, který je zaměřen jen na pozemské znalosti, na pozemskou moc a staví se nepřátelsky a jako překážka proti všemu, co je mimo pozemské chápání. Protože však Bůh stejně jako všechno duchovní zůstává zcela mimo dosah pozemských rozumových vědomostí, tvoří zde právě rozum jedinou skutečnou překážku. Svým způsobem je tedy rozum také odpůrcem všeho Božského i všeho duchovního. A proto logicky s ním i všichni lidé, kteří uznávají svůj rozum za nejvyšší a nejsvrchovanější a snaží se stavět výhradně na něm!

Tehdejší představitelé náboženství se obávali, aby je učení Syna Božího nepřipravilo o vliv na lidi. Jak dnes všichni vědí, bylo právě to hlavním důvodem k pomluvám, které se snažili šířit, a nakonec i důvodem k popravě Syna Božího. Jako rouhače Bohu přibili na kříž toho, který byl poslán k jejich osvícení týmž Bohem, za jehož služebníky se vydávali!

Tak málo znali ve skutečnosti tohoto Boha a jeho vůli, ačkoliv chtěli namluvit lidem, že mu slouží. A k poctě Boha, k jeho pozemské obhajobě, tohoto Syna Božího, vyslance Božího… zavraždili!

Projevili se tak jako otroci svého pozemského rozumu, bojujícího o svůj vliv. Jako katanské nástroje se oddali Antikristovi, jemuž v sobě postavili v tichosti trůn. Neboť v tom nalezli uspokojení svých lidských slabostí, své ješitnosti, pýchy a samolibosti.

Kdo očekává jasnější důkaz, tomu není pomoci. Vždyť neexistuje nic nepřátelštějšího vůči Kristu, Synu Božímu a jeho Slovu! A Antikrist přece znamená bojovník proti Kristu, proti spáse člověka, která je v Božím poselství. K tomu je dohnal pozemský rozum! Právě tento rozum se jako jedovaté býlí Luciferovo stal lidstvu nejnebezpečnějším Luciferovým nástrojem!

Proto u člověka přerostlo odedávna nepřiměřeně velké pěstování rozumu v dědičný hřích! Ale za ním stojí Lucifer sám jako Antikrist ve vlastní osobě! On je to, kdo mohl pozvednout svou hlavu prostřednictvím lidí, on, jediný skutečný nepřítel Boha! Jméno Antikrist si získal nepřátelským bojem proti poslání Syna Božího. Nikdo jiný by neměl tolik síly a moci, aby se stal Antikristem.

A Lucifer používá na zemi ke svému boji proti Boží vůli nejen jednotlivých lidí, nýbrž téměř celého lidstva, a vede je tak za projevů Božího hněvu do zkázy! Kdo nedovede pochopit tu naprostou samozřejmost, že jen sám Lucifer může být Antikristem, opovažujícím se stavět se proti Bohu, ten nikdy nedokáže pochopit nic z toho, co se odehrává mimo hrubohmotnost, tedy mimo čistě pozemské.

A jak tomu bylo tenkrát, tak je tomu ještě i dnes! Dokonce mnohem hůře. Také dnes budou chtít mnozí představitelé náboženství rozhořčeně bojovat za udržení dosavadních rozumových pravidel a zvyklostí v chrámech a církvích.

Právě lidský rozum, omezující všechno ušlechtilejší cítění, je nejrafinovanější z výpěstků Luciferova býlí, zasetého mezi lidi. Všichni otroci rozumu jsou tedy ve skutečnosti Luciferovými sluhy, nesoucími spoluvinu na hrozném zhroucení, jež musí nyní lidstvo postihnout!

Protože nikdo nehledal Antikrista v rozumu, bylo jeho nesmírné rozšíření tím snadnější. Lucifer triumfoval; vždyť tak uzavřel lidstvu možnost pochopení všeho, co je mimo hrubohmotnost. Odloučil je od vlastního života! Od místa, na němž teprve začíná styk s duchovní úrovní, vedoucí do Boží blízkosti!

Tak vkročil na tuto zemi jako její pán a vládce nad většinou lidstva.

Nebylo pak také divu, že mohl proniknout až k oltářům a že mu museli padnout za oběť pozemští představitelé náboženství, a to i představitelé křesťanských církví. Také oni očekávají Antikrista teprve před ohlášeným soudem. Veliké zjevení v bibli zůstalo v této věci, stejně jako v mnoha jiných, dosud nepochopeno.

Zjevení praví, že Antikrist před soudem pozdvihne svou hlavu! Nikoli, že teprve přijde. Jestliže bylo řečeno, že pozdvihne svou hlavu, pak to přece znamená, že zde již musí být, a ne že teprve přijde. Že tedy krátce před soudem dosáhne vrcholu své vlády!

Vy, kdo jste ještě duchovně neohluchli a neoslepli, slyšte tento varující hlas! Dejte si tu námahu a sami o tom vážně přemýšlejte. Zůstanete-li v tom ještě i nadále pohodlní, budete vlastní vinou ztraceni!

Sejme-li člověk příkrov z úkrytu jedovatého hada a ten vidí, že je náhle odkryt, pak se samozřejmě vymrští a pokusí se tuto bezohlednou ruku uštknout.

Nejinak je tomu i zde. Odhalený Antikrist se rychle postaví na odpor prostřednictvím svých sluhů, bude křičet a pokusí se o všechno možné, aby se udržel na trůně, který mu lidstvo ochotně nabídlo. Ale to všechno může dělat jen prostřednictvím těch, kdo ho v sobě uctívají.

Proto si nyní, až začne boj, bedlivě všímejte svého okolí. Právě podle křiku je s jistotou poznáte, každého, kdo k němu patří. Neboť oni se opět, tak jako kdysi, ze strachu před ryzí Pravdou změní v nepřátele.

Antikrist se bude zase křečovitě snažit udržet svůj vliv na zemi. Dávejte pozor na jeho nevěcnost v obraně i v útoku. Bude opět jen pomlouvat a podezřívat, protože jeho stoupenci nic jiného nedovedou. Je nemožné, aby předstoupili před Pravdu a vyvrátili ji.

Tak budou Luciferovi sluhové bojovat také s Božím vyslancem, přesně stejně jako kdysi se Synem Božím.

Kde dojde k podobným pokusům, tam zbystřete pozornost, neboť takoví lidé chtějí Lucifera chránit, aby udrželi jeho vládu na zemi. Tam je ohnisko temna, i když tito lidé nosí navenek světlá pozemská roucha, i když jsou služebníky církve.

Nezapomínejte na události za pozemského času Syna Božího a uvažte, že se dnes tentýž Antikrist s ještě větším počtem přívrženců snaží zachovat si vládu nad zemí, uniknout zničení a nadále zatemňovat pravou vůli Boží.

Všímejte si proto pozorně všech zaslíbených znamení. Pro každého jednotlivce nadchází poslední rozhodnutí. Záchrana, nebo zkáza! Neboť tentokrát je vůlí Boží, aby zaniklo vše, co se jí znovu odváží stavět na odpor.

Za každou nedbalost budete souzeni! – Nad žádnou církví nebudou stát Boží znamení, žádný pozemský církevní hodnostář nebude mít osvědčení, že je Božím vyslancem. Jen ten, kdo je neoddělitelně spjat s těmito znameními, kdo je v sobě nosí živé, zářící, jako kdysi Syn Boží, když prodléval na této zemi. Je to kříž Pravdy, živě zářící v něm, a holubice nad ním. Stanou se viditelnými těm, kdo jsou omilostněni, aby zřeli duchovní a vydali o něm svědectví všem lidem na zemi. Neboť ve všech národech budou tentokrát lidé, kteří jako poslední milost Boží budou smět »vidět«! – – –

Tato vznešená znamení svaté Pravdy se nedají předstírat. Nedokáže to ani Lucifer; vždyť před nimi musí prchat. Tím méně pak člověk. Proto ten, kdo se chce ještě stavět proti tomuto Božímu osvědčení, staví se proti Bohu jako jeho nepřítel. Ukazuje tím, že Božím služebníkem není ani nikdy nebyl, byť se dosud vydával na zemi za kohokoliv.

Střezte se, abyste k nim také nepatřili!

MRAVNOST

JAKO temné bouřkové mračno to spočívá nad lidstvem. Dusné je ovzduší. Těžkopádně, pod tíživým tlakem pracuje citová schopnost lidí. Vysoce napjaty jsou jen nervy, působící na pocitový a pudový život těl. Jsou uměle drážděny špatnou výchovou, špatným postojem a sebeklamem.

Dnešní člověk není v tomto směru normální, nýbrž nese v sobě chorobný, až desateronásobně vystupňovaný pohlavní pud. Snaží se mu nesčetnými formami a způsoby vybudovat kult, a ten se pak musí stát zkázou celého lidstva.

Nakažlivě jako morový dech to vše působí postupně i na ty, kteří se ještě ze všech sil snaží přimknout k ideálu, vznášejícímu se v skrytu jejich podvědomí. Vztahují po něm sice toužebně ruce, ale s povzdechem je nechávají opět klesnout v beznaději a zoufalství, jakmile se rozhlédnou po svém okolí.

V tíživé bezmocnosti a s hrůzou vidí, jakou obrovskou rychlostí se kalí jasný pohled na mravnost a nemravnost, jak se vytrácí soudnost a mění se schopnost pojem mravnosti ještě chápat, takže mnohé, co před krátkou dobou ještě budilo ošklivost a opovržení, se dnes bere jako něco zcela přirozeného, a nikoho to nezarazí.

Ale pohár se brzy naplní až po okraj. Musí dojít ke strašlivému probuzení!

Již nyní se občas tyto davy s vybičovanými smysly pojednou bázlivě schoulí, zcela mechanicky, bezděčně. Mnohých srdcí se na okamžik dotkne nejistota; avšak lidé neprocitnou, nevycítí nedůstojnost svého počínání. Zdvojnásobí pak svou horlivost ve snaze setřást nebo přehlušit takovou »slabost« či »poslední přítěž« zastaralých názorů.

Pokrok má být za každou cenu. Ale postupovat se dá dvěma směry, nahoru nebo dolů. Podle volby. A jak je tomu teď, jde to dolů s příšernou rychlostí. Náraz musí rozdrtit ty, kdo se řítí dolů, jakmile nadejde hodina, kdy narazí na silný odpor.

V této dusné atmosféře se bouřkové mračno stahuje stále více, je stále hustší a zkázonosnější. Každým okamžikem se dá očekávat první zášleh blesku, který prořízne a ozáří temnotu, prosvětlí i to nejskrytější neúprosně a ostře a přinese osvobození těm, kdo dychtí po světle a jasu. Ale těm, kdo netouží po světle, přinese zkázu.

Čím více času se ponechává mračnu ke zhoustnutí jeho temnoty a tíhy, tím oslnivější a děsivější bude i blesk, který mračno zplodí. Zmizí oslabující, uspávající vzduch, skrývající v záhybech mračna plíživou chlípnost, neboť po prvním zablesknutí zavane i svěží proud drsného vzduchu a přinese nový život. V chladném jasu světla budou náhle všechny výplody chmurné fantazie stát před zraky zděšeného lidstva bez pokryteckých nepravd.

Jako úder silného hromu zapůsobí toto probuzení na duše lidí, takže se živá voda nezkalené Pravdy s hukotem rozlije přes takto zkypřenou půdu. Svítá den svobody, osvobození z pout nemravnosti, existující již po celá tisíciletí a nyní se rozvíjející do plného květu.

Rozhlédněte se kolem sebe! Pozorujte četbu, tanec, oblečení! Dnešní doba se snaží více než kdy jindy plánovitě kalit čistotu citu stržením veškerých přehrad mezi oběma pohlavími, zkalením ji znetvořit, nasadit jí klamné masky, a nakonec ji pokud možno zcela zadusit.

Vznikající pochybnosti přehlušují lidé velkými slovy, jež však, přísně vzato, vystupují jen z pohlavního pudu, který se v nich zachvívá, aby nesčetnými způsoby, dovedně i neobratně, skrytě i zjevně dodávali žádostivosti stále novou potravu.

Mluví se o počátku svobodného, samostatného lidství, o rozvoji vnitřní pevnosti, o kultuře těla, kráse nahoty, ušlechtilém sportu, o výchově podle úsloví »Čistému je vše čisté«! Krátce o povznesení lidského rodu odložením vší »prudérie«, aby se vytvořil ušlechtilý, svobodný člověk, nositel budoucnosti. Běda tomu, kdo se odváží něco namítnout! Takovému opovážlivci je ihned s velkým křikem předhazováno, že má nečisté myšlenky, »když na tom něco našel«!

Je to šílený vír zahnívající vody, šířící omamné, otrávené ovzduší, vyvolávající šálení smyslů jako morfiové opojení. Tisíce a tisíce lidí se jím nechávají strhnout, až v něm zeslábnou a zahynou.

Bratr se snaží poučovat sestru, děti své rodiče. Jako bouřlivý příboj to doráží na všechny lidi, a zběsilé vlnobití se zvedá tam, kde jako skály v moři stojí osaměle ještě několik rozvážných, kterým se to oškliví. K nim se přimykají mnozí, jimž v tomto běsnění hrozí vyčerpání vlastních sil. Radostný je pohled na tyto malé skupinky jako na oázy v poušti. Stejně jako ony osvěžují a zvou k odpočinku a zotavení poutníka, jenž se k nim s námahou probojoval písečnou bouří.

Co se dnes hlásá pod všemi těmi líbivými pláštíky pokroku, není ničím jiným než zastřenou podporou velké nestoudnosti, otravováním každého ušlechtilejšího citu v člověku. Je to nejhorší nákaza, jaká kdy postihla lidstvo. A podivno: vypadá to, že mnozí jen čekají na věrohodnou záminku, aby se mohli snížit. Nesčetným lidem je to velmi vítáno!

Avšak kdo zná duchovní zákony, působící ve všehomíru, odvrátí se s ošklivostí od těchto dnešních snah. Vyberme si jen jednu z »nejnevinnějších« zábav: společné koupání.

»Čistému je vše čisté!« To zní tak krásně, že si pod pláštíkem tohoto líbivého rčení smí člověk mnohé dovolit. Ale pozorujme jen nejjednodušší jemnohmotné pochody při takovém koupání. Dejme tomu, že je zde třicet osob obojího pohlaví, a z nich je dvacet devět skutečně v každém ohledu čistých. To je předpoklad předem úplně vyloučený, správnější by to bylo obráceně, a to ještě zřídka. Ale připusťme to.

Ten jeden, třicátý, podnícen podívanou, má nečisté myšlenky, přestože se navenek chová naprosto korektně. Tyto myšlenky se ihned jemnohmotně formují v živé myšlenkové útvary, tíhnou k předmětu jeho pohledů a ulpí na něm. To je pošpinění, bez ohledu na to, zda dojde k nějakým projevům či skutkům nebo ne.

Postižená osoba si tuto špínu odnese s sebou, a ta opět může přitáhnout podobné, kolem se potulující myšlenkové formy. Tak to kolem ní stále více houstne, a může ji to nakonec zmást a otrávit, stejně jako cizopasná popínavá rostlina zahubí i ten nejzdravější strom.

To jsou jemnohmotné pochody při tak zvaném »neškodném« společném koupání, při společenských hrách, tancích a jiných podobných zábavách.

Přitom je nutno ještě uvážit, že takové koupání a zábavu vyhledávají především lidé, hledající příležitost k podněcování svých myšlenek a pocitů. Není těžké si domyslet, jaká špína se tak pěstuje, aniž lze navenek něco hrubohmotně pozorovat.

Právě tak je samozřejmé, že tato neustále se množící a houstnoucí mračna smyslných myšlenkových forem musí pozvolna působit i na bezpočet lidí, kteří z vlastního popudu takové věci nevyhledávají. Myšlenky tohoto druhu, soustavně živené tak zvaným »pokrokovým« okolím, se v těchto lidech vynořují zprvu slabě, potom silněji a živěji. A tak jeden za druhým kloužou do hustého temného proudu, ve kterém se pochopení pro skutečnou čistotu a mravnost stále více zatemňuje, až se nakonec všechno zřítí do hlubin úplné temnoty.

Především se musí odstranit příležitosti a podněty k takovým bujícím nešvarům. Nejsou ničím jiným nežli pařeništěm, do kterého může nemravností zamořená lidská havěť vrhat své myšlenky. Ty se pak bujně rozrůstají a pustošivě zaplavují celé lidstvo, tvoříce stále nová pařeniště. Nakonec je pak z nich jeden obrovský lán odporného býlí, ze kterého vychází jedovatý dech, dusící i to dobré.

Vytrhněte se z tohoto opojení, které stejně jako omamné prostředky posílení jen předstírá, ale ve skutečnosti způsobuje ochablost, a posléze zkázu.

Je přirozeným, i když skličujícím jevem, že právě ženské pohlaví opět překračuje všechny meze a ve svém odívání pokleslo bez rozpaků až na úroveň nevěstek.

To však jen dokazuje správnost výkladu o jemnohmotných dějích. Právě žena se svou od přírody silnější schopností vyciťování přijímá tento jed ze zamořeného jemnohmotného světa myšlenkových forem jako první a v silnější míře, a to zcela nevědomě. Je těmto nebezpečím více vystavena, proto je také strhována nejdříve a překračuje nerozvážně, rychle a nápadně všechny meze.

Ne nadarmo se říká: »Když se žena zkazí, je horší než muž!« To platí ve všem, v ukrutnosti, v nenávisti i v lásce. Jednání ženy bude vždy výsledkem okolního jemnohmotného světa! Jsou zde přirozeně i výjimky. Žena tím také není zbavena zodpovědnosti, neboť dovede postřehnout vlivy, jež na ni útočí, a umí podle své vůle řídit vlastní chtění a jednání, jestliže… chce! Že se tak žel u většiny z nich neděje, je chybou ženského pohlaví, za niž vděčí své naprosté nevědomosti o těchto věcech.

Avšak zlé pro nynější dobu je také to, že žena má ve skutečnosti v rukou budoucnost národa. Ona je nositelkou této budoucnosti, protože její duševní stav rozhoduje o potomstvu výrazněji než duševní stav muže. Jaký úpadek musí proto budoucnost přinést! Nevyhnutelně! Zbraněmi, penězi ani objevy to nelze zadržet. Ani vstřícností nebo obratnou politikou. Zde se musí použít účinnějších prostředků.

Tato nesmírná vina však nepostihuje jen ženu samu. Ona bude vždy jen věrným zrcadlovým obrazem světa myšlenkových forem, spočívajících na jejím národě. Na to se nesmí zapomínat. Važte si ženy jako takové, ctěte ji a ona se zformuje podle toho, stane se tím, co vy v ní vidíte. Tak povznesete celý svůj národ!

Ale nejdřív musí ženy projít velkým procesem přeměny. Takové, jaké jsou dnes, se mohou uzdravit jen důkladným zásahem, násilným, neúprosným řezem, který ostrým nožem odstraní všechny nádory a vrhne je do ohně! Jinak by zničily ještě i zdravé části.

K tomuto nutnému zásahu na celém lidstvu spěje dnešní doba nezadržitelně, rychleji, stále rychleji, až jej nakonec sama přivodí. Bude to bolestivé, hrozné, avšak na konci je uzdravení. Teprve pak bude čas mluvit o mravnosti. Dnes by to zaniklo jako slova pronesená v bouři.

Když však přejde hodina, ve které musel zahynout hříšný Babylon, protože se prohnilý zhroutil, pak si všímejte žen! Jejich jednání a chování vám vždy ukáže, jací jste vy, protože ženy svou jemnější citovou schopností prožívají to, co chtějí myšlenkové formy.

Tato skutečnost nám dává také jistotu, že čistě myslící a cítící ženství se jako první povznese k onomu ideálu, na který pohlížíme jako na ideál ušlechtilého člověka. Pak se navrátí mravnost v plném lesku své čistoty!

PROBUĎTE SE!

PROBUĎTE SE, lidé, z olověného spánku! Poznejte to nedůstojné břímě, které nesete a které tíží miliony lidí nevýslovně tvrdým tlakem. Odhoďte je! Což stojí za to, abyste je nesli? Ani na jedinou vteřinu!

Co skrývá? Prázdné plevy, jež se rychle rozptýlí při závanu Pravdy. Vyplýtvali jste čas a sílu pro nic. Rozlomte proto okovy, které vás poutají, a konečně se osvoboďte!

Člověk, který je vnitřně spoután, bude věčně otrokem, i kdyby byl králem.

Spoutáváte se tím, čemu se snažíte naučit. Uvažujte: Naučeným se nutíte do cizích forem, které vymysleli jiní, dobrovolně se připojujete k cizímu přesvědčení a přivlastňujete si něco, co jiní prožili v sobě a pro sebe.

Přemýšlejte: Jedno a totéž se nehodí pro všechny. Co jednomu prospívá, může druhému škodit. Každý jednotlivec má jít svou vlastní cestou ke zdokonalení. Jeho výzbrojí jsou schopnosti, které má v sobě. Podle těch se má řídit, na nich má stavět. Nečiní-li to, zůstává sám sobě cizincem, bude stát vždy vedle naučeného a ono v něm nikdy neožije. Nemůže z něj mít užitek. Živoří bez možnosti pokroku.

Vy, kdo vážně usilujete o Světlo a Pravdu, dávejte pozor:

Cestu ke Světlu musí každý jednotlivec prožít v sobě, musí ji sám objevit, chce-li po ní bezpečně putovat. Jen to, co v sobě prožije, co procítí ve všech obměnách, to plně pochopí!

Utrpení i radost ustavičně tlukou, aby povzbudily, vyburcovaly k duchovnímu probuzení. Na několik vteřin bývá pak člověk oproštěn ode vší nicotnosti všedního života a ve štěstí i v bolesti vycítí spojení s Duchem, jenž proudí vším, co žije.

A všechno je přece živé, nic není mrtvé! Blaze tomu, kdo se takových okamžiků spojení chopí, uchová si je a ponese se na nich vzhůru. Nesmí se přitom držet strnulých forem, nýbrž každý se má vyvíjet sám, z vlastního nitra.

Nestarejte se o posměváčky, jimž je dosud vzdálen duchovní život. Jako opilí, jako nemocní stojí před velikým dílem stvoření, jež nám tolik poskytuje. Jako slepci, tápavě se ploužící pozemským bytím a nevidící všechnu tu nádheru kolem sebe.

Jsou zmateni, oni spí. Neboť jak může člověk například ještě tvrdit, že existuje jen to, co vidí? Že tam, kde nemůže svým zrakem nic pozorovat, není života? Že tělesnou smrtí přestává existovat i on sám? Jen proto, že se ve své slepotě dosud nemohl přesvědčit svým zrakem o opaku? Což neví podle mnohých věcí již teď, jak úzce jsou omezeny schopnosti oka? Což neví, že tyto schopnosti souvisejí se schopnostmi jeho mozku, vázaného na prostor a čas? Že proto nemůže poznat svým okem nic z toho, co je povzneseno nad prostor a čas? Což žádného z těchto posměváčků ještě nenapadlo toto jasné logické rozumové zdůvodnění? Duchovní život, nazvěme jej také životem na onom světě, je však něčím, co je plně nad pozemským rozdělením prostoru a času, co tedy vyžaduje ke svému poznávání prostředky stejného druhu.

Avšak naše oko nevidí ani to, co se dá zařadit do prostoru a času. Pomyslete na kapku vody, jejíž naprostou čistotu dosvědčí každé oko a která, pozorována pod mikroskopem, v sobě skrývá miliony živých bytostí, jež se v ní nemilosrdně potírají a ničí. Což nejsou mnohdy ve vodě, ve vzduchu bacily, které mají sílu zničit lidské tělo, a přece nejsou oku patrné? Stanou se však viditelnými pomocí zvětšovacích přístrojů.

Kdo se pak ještě odváží tvrdit, že neuvidíte nic nového, dosud ještě neznámého, jakmile rozlišovací schopnosti těchto přístrojů dále zvýšíte? Zvyšte je tisíckrát, milionkrát, zření nedozná konce, protože se budou před vámi neustále otevírat nové světy, které jste předtím nemohli vidět ani tušit, které však přesto existovaly.

Stejné závěry vyvodí logické myšlení i ze všeho, co dokázaly až dosud nashromáždit vědy. Existuje výhled na trvalý další vývoj, ale nikoliv na jeho konec.

Co je tedy onen svět? Mnohé mate toto slovo. Onen svět je, jednoduše řečeno, všechno to, co nelze poznat pozemskými prostředky. A pozemskými prostředky jsou oči, mozek a ostatní tělesné orgány, jakož i přístroje, které zostřují, zpřesňují jejich schopnosti, dále je rozšiřují.

Mohlo by se tedy říci: Onen svět je všechno, co je za poznávací schopností našeho tělesného zraku. Ale není oddělení tohoto od onoho světa! Ani žádné propasti mezi nimi! Všechno tvoří jednotu, stejně jako celé stvoření. Jedna síla proudí tímto i oním světem, všechno žije a působí z tohoto jediného proudu života a je tak vzájemně nerozlučně spojeno. Z toho je zřejmé následující:

Onemocní-li jedna část tohoto celku, musí se účinek pocítit i v části druhé, podobně jako v těle. Nemocné látky z této druhé části pak proudí přitažlivostí stejnorodého k části onemocnělé a zesilují tak chorobu ještě více. Jestliže se však stane taková nemoc nevyléčitelnou, vyvstane nutnost násilného odstranění nemocného orgánu, nemá-li trvale trpět celek.

Změňte proto své názory. Neexistuje žádný tento a onen svět, nýbrž jen jedno jednotné bytí! Pojem jejich odluky si vymyslel jen člověk, protože nevidí všechno a považuje se za střed a hlavní bod jemu viditelného okolí. Ale okruh jeho působnosti je přece větší. Omyl o rozdělení obou světů jej však násilně omezuje, překáží jeho pokroku a dává prostor bezuzdné fantazii, vyvolávající nestvůrné představy.

Může pak překvapit, mají-li mnozí lidé pro onen svět jen nevěřící úsměv a jiní zase chorobné zbožňování, které se stává otrockým nebo vyústí ve fanatismus? Kdo se může potom ještě divit bázlivé ustrašenosti, ba úzkosti a strachu, který u mnohých lidí vyvolává?

Pryč s tím vším! Nač ta muka? Rozbijte tuto závoru, kterou se snažil postavit lidský omyl, závoru, které však ve skutečnosti nikdy nebylo! Dosavadní chybné stanovisko vám dává také nesprávný základ, na němž se pak marně snažíte vystavět pravou víru, tedy niterné přesvědčení. Tato námaha nemá konce. Narazíte na úskalí, na místa, která vás musí zviklat, uvést v pochybnosti nebo přinutit, abyste celou stavbu sami opět rozbořili a pak se snad malomyslně či rozhněvaně všeho vzdali.

Škodu máte přitom jen vy sami, poněvadž nemůžete postupovat kupředu, nýbrž zůstáváte stát nebo jdete nazpět. Cesta, kterou budete muset jednou přece projít, se vám tím jen prodlužuje.

Jestliže jste konečně pojali stvoření jako celek, jímž ve skutečnosti je, neoddělujete-li od sebe tento a onen svět, pak máte před sebou přímou cestu, vlastní cíl se vám přiblíží a vzestup vám bude radostí, dá vám uspokojení. Potom také budete moci mnohem lépe vyciťovat a chápat zpětné působení, pulsující jednotným celkem jako životní teplo. Všechno působení přece pohání a udržuje jedna síla. Zasvitne vám tak světlo Pravdy!

Brzy poznáte, že u mnoha lidí je příčinou posměchu jen pohodlnost a lenost, protože by vyžadovalo námahu odstranit všechno dosud naučené a vymyšlené a budovat něco nového. U jiných to opět zasahuje do navyklého způsobu života a je jim to proto nepohodlné.

Nechte takové lidi a nehádejte se s nimi, avšak nabízejte, ochotni pomáhat, své vědění těm, kdo se nespokojují s pomíjivými požitky a hledají v pozemském bytí víc než jen naplňování břicha jako zvířata. Takovým dávejte poznání, jehož se dostává vám, nezakopávejte svou hřivnu; vždyť i vaše vědění se ve zpětném působení dáváním obohatí a upevní.

Ve vesmíru působí věčný zákon: Jen dáváním se může přijímat, jedná-li se o hodnoty trvalé ceny! Tento zákon zasahuje tak hluboko, že proniká celým stvořením jako svatý odkaz jeho Stvořitele. Nesobecky dávat, pomáhat, kde je třeba, mít porozumění pro zármutek či utrpení bližního i pro jeho slabosti znamená přijímat, neboť to je prostá, pravá cesta k Nejvyššímu!

A chcete-li to opravdově, přinese vám to ihned pomoc, posilu! Jediné poctivě a hluboce procítěné přání k dobrému a jako plamenným mečem se z druhé, pro vás dosud neviditelné strany rozpoltí stěna, kterou si až dosud vaše myšlenky vytvářely jako překážku. Neboť pak jste zajedno s oním světem, jehož jste se obávali, jejž jste popírali či jste po něm toužili, jste s ním spojeni úzce a nerozlučně.

Pokuste se o to. Vždyť vaše myšlenky jsou poslové, které vysíláte. Vracejí se zpět obtíženy tím, co jste myslili, nechť je to dobré či zlé. Taková je skutečnost. Pamatujte, že vaše myšlenky se duchovně zformují a stanou se z nich útvary, jež často přetrvají pozemský život vašeho těla; pak se vám mnohé ujasní.

Proto také zcela správně stojí psáno: »neboť jejich skutky je následují«! Myšlenkové výtvory jsou skutky, které na vás jednou budou čekat! Vytvářejí kolem vás světlé nebo temné kruhy, jimiž musíte projít, abyste vnikli do duchovního světa. Zde nepomůže žádná ochrana ani vnější zásah, protože všechno určujete vy sami. První krok ke všemu musí proto vycházet od vás. Není těžký, spočívá jen ve chtění, které se projevuje myšlenkami. Tak sami v sobě nesete nebe stejně jako peklo.

Rozhodovat se můžete, ale následkům svého myšlení, svého chtění jste pak bez výjimky podrobeni. Sami si tyto následky vytváříte, a proto k vám volám:

»Udržujte krb svých myšlenek čistý, tak založíte mír a budete šťastni!«

Nezapomínejte, že každá myšlenka, kterou jste vytvořili a vyslali, přitahuje na své cestě vše stejnorodé nebo na něm ulpí. Tím se stává silnější a silnější, až posléze najde i cíl, mozek člověka, který se snad jen na vteřinu zapomene, a tím umožní takovým vznášejícím se myšlenkovým formám proniknout a zapůsobit.

Pomyslete jen na to, jaká odpovědnost na vás padne, když se z takové myšlenky stane čin prostřednictvím někoho, na koho mohla zapůsobit! Tato odpovědnost se projevuje už tím, že každá jednotlivá myšlenka je s vámi stále spojena jakoby neroztržitelným vláknem. Vrací se zpět se silou, kterou cestou získala, a vás samé opět obtíží nebo oblaží, podle druhu, jaký jste vytvořili.

Tak stojíte uprostřed myšlenkového světa a dáváte druhem svého myšlení též prostor myšlenkovým formám, které se vašemu myšlení podobají. Neplýtvejte proto silou myšlení, nýbrž soustřeďujte ji k obraně a k jasnému myšlení, které se zformuje jako kopí a na všechno působí. Vytvořte tak ze svých myšlenek posvátné kopí, které bojuje za dobro, hojí rány a podporuje celé stvoření!

Zaměřte proto své myšlení k činorodému jednání a k postupu vpřed! Budete muset možná otřást mnohým pilířem, podpírajícím tradiční názory. Bývá to často některý z pojmů, který, jsa špatně chápán, nedovolí najít správnou cestu. Musíte zpět k místu, kde pojem vznikl. Záblesk světla zboří pak celou stavbu, pracně budovanou po desetiletí, a po krátkém či delším omámení se jde znovu do díla! Musí se jít, poněvadž ve vesmíru neexistuje zastavení. Vezměme například pojem času:

Čas míjí! Časy se mění! Tak to slýcháme říkat a přitom se nám bezděčně v duchu vynoří obraz: Vidíme kolem sebe míjet časy v neustálé změně!

Tato představa se stává zvykem, a proto se také pro mnohé stane pevným základem, na němž stavějí dále a podle něhož řídí své další zkoumání a uvažování. Netrvá však dlouho a narazí na překážky a rozpory. Při nejlepší vůli se jim vše neshoduje. Ztrácejí cestu a zanechávají mezery, které žádným hloubáním nelze vyplnit.

Mnohý člověk se pak domnívá, že na místech, kde nenachází oporu logické myšlení, musí jako náhradu použít víru. To však je nesprávné! Člověk nemá věřit věcem, které nemůže pochopit! Musí se snažit, aby jim porozuměl, jinak otevírá dokořán bránu omylům a omyly vždy znehodnocují pravdu.

Víra bez pochopení je pouze myšlenková lenost! Ta nevede ducha vzhůru, nýbrž ho tlačí dolů. Proto vzhůru pohled, máme zkoumat, pátrat. Touha po poznání v nás není nadarmo.

Čas! Plyne skutečně? Proč člověk naráží na překážky, chce-li domyslit věc do konce? Zcela prostě proto, že základní myšlenka je nesprávná, neboť čas stojí! My mu však spěcháme vstříc! My se ženeme do času, jenž je věčný, a pátráme v něm po Pravdě.

Čas stojí. Zůstává týž, dnes, včera i za tisíc let! Jen formy se mění. Noříme se do času, abychom čerpali z klína jeho záznamů, abychom obohatili své vědění ve sbírkách času! Nic se v něm neztratilo, všechno uchoval. Nezměnil se, protože je věčný.

I ty, ó člověče, jsi stále týž, nechť se jevíš mladým nebo starým. Zůstáváš tím, kým jsi! Což jsi to sám již nepocítil? Nepozoruješ zřetelný rozdíl mezi zevní podobou a svým »já«? Mezi tělem, podrobeným změnám, a tebou, duchem, který je věčný?

Hledáte Pravdu. Co je Pravda? To, co dnes ještě pokládáte za Pravdu, poznáte již zítra jako omyly, abyste později v těchto omylech znovu objevili zrnka Pravdy! Vždyť i zjevení shůry mění své formy. Tak to jde s vámi dál v ustavičném hledání, ale v těchto změnách dozráváte!

Pravda však zůstává stále stejná, nemění se; vždyť je věčná! A poněvadž je věčná, nelze ji čistě a skutečně pochopit pozemskými smysly, které znají jen změny forem.

Staňte se proto duchovními! Oprostěte se ode všech pozemských myšlenek a máte Pravdu, budete v Pravdě, trvale ozařováni jejím čistým světlem, abyste se v ní koupali, neboť vás zcela obklopí. Budete v ní plout, jakmile se stanete duchovními.

Potom se už nebudete muset pracně učit vědám, nemusíte se bát omylů, neboť na každou otázku budete mít odpověď již v Pravdě samé, ba víc, nebudete mít ani otázek, protože budete vědět a chápat vše, aniž byste o tom museli přemýšlet, poněvadž váš duch bude žít v čistém Světle, v Pravdě!

Proto se duchovně osvoboďte! Rozlomte všechna pouta, která vás zadržují! Vyskytnou-li se přitom překážky, jásejte jim vstříc, neboť pro vás znamenají cestu ke svobodě a síle! Považujte je za dar, ze kterého vám vzejde prospěch, a hravě je překonáte.

Buď se vám předkládají, abyste se na nich učili a vyvíjeli, čímž rozmnožíte svou výzbroj ke vzestupu, nebo jsou to zpětné účinky viny, kterou odpykáte a od níž se můžete osvobodit. V obou případech vás posunou kupředu. Proto chutě přes ně, je to k vaší spáse!

Je pošetilé mluvit o ranách osudu nebo o zkouškách. Pokrokem je každý zápas a každé utrpení. Lidem se jimi dává příležitost odstranit stíny dřívějších pochybení. Vždyť z nich nemůže být nikomu prominut ani haléř, protože i ony jsou částí nezměnitelného koloběhu věčných zákonů ve vesmíru, zákonů, v nichž se projevuje tvůrčí vůle Otcova, která nám tak odpouští a všechno temné smazává.

Nejmenší odchylka od těchto zákonů, a svět by se musel rozpadnout v trosky, tak jasně a tak moudře je vše zařízeno.

Má-li však někdo z dřívějška mnoho k vyrovnání, nemusí proto zmalomyslnět? Nezmocní se ho strach z odpykání vin?

Může s tím započít směle a radostně, může být bez obav, jakmile poctivě chce! Vždyť vyrovnání se může vytvořit protiproudem síly dobrého chtění; ta stejně jako jiné myšlenkové formy v duchovním světě oživne a stane se silnou zbraní, schopnou odstranit každé břímě temnoty, každou tíhu, a přivést nakonec vlastní »já« ke Světlu!

Síla chtění! Moc, o níž mnozí nemají ani tušení. Přitahuje k sobě stejné síly jako nikdy neselhávající magnet, a narůstá jako lavina. Ve spojení se silami duchovně spřízněnými pak působí zpět, dospěje znovu k východisku, zasáhne tedy počátek, nebo lépe řečeno původce, a pozvedne ho vysoko ke Světlu, nebo ho zatlačí hlouběji do bahna a špíny. Vždy podle druhu jeho původního chtění.

Kdo zná toto stálé, spolehlivě se dostavující zpětné působení, spočívající v celém stvoření, vyvolávané a rozvíjející se s neochvějnou jistotou, ten je umí využít. Musí je milovat, musí se jej však i obávat! Takovému člověku znenáhla ožívá neviditelný okolní svět, neboť cítí jeho působení s jasností, rozptylující každou pochybnost.

Musí vyciťovat silné vlny nepřetržité činnosti, působící na něj z velikého vesmíru, jakmile o ně alespoň trochu dbá, a posléze pocítí, že je ohniskem silných proudů jako čočka, která zachycuje sluneční paprsky, soustřeďuje je do jednoho bodu a tam vytváří zapalující sílu. Sílu, která spaluje a ničí, avšak může také léčit a blahodárně oživovat, sílu, která dokáže i roznítit planoucí oheň!

A takovými čočkami jste i vy, neboť jste schopni svým chtěním vysílat tyto vás zasahující neviditelné proudy sil, soustředěné v jedinou moc, k dobrým nebo ke zlým účelům a přivodit tak lidstvu požehnání nebo také zkázu. Můžete a máte tak zapalovat planoucí oheň v duších, plamen nadšení pro dobro, ušlechtilost, zdokonalování!

K tomu je zapotřebí jen síly chtění, činící člověka v jistém smyslu pánem stvoření, určovatelem svého vlastního osudu. Jeho vlastní chtění mu přivodí zničení, nebo spásu! Samo se mu postará s neúprosnou jistotou o odměnu, nebo o trest.

Neobávejte se však, že toto vědění odvádí od Stvořitele a oslabuje vaši dosavadní víru. Naopak! Znalost těchto věčných zákonů, možnost je využít vám ukazuje celé dílo stvoření ještě mnohem vznešenější a nutí hlouběji zkoumajícího člověka ve zbožnosti pokleknout před touto velikostí.

Nikdy už pak nebude chtít zlo. S radostí se chopí nejlepší opory, která tu pro něho jest: lásky! Lásky k celému podivuhodnému stvoření i lásky k bližnímu, aby i jeho přivedla k nádheře tohoto prožitku, tohoto vědomí síly.

MLČENÍ

PROBLESKNE-LI v tobě myšlenka, zadrž ji, nepronášej ji hned, ale živ ji; neboť zadržením v mlčení zhoustne a získá na síle jako pára v přetlaku.

Tlakem a zhuštěním vznikne magnetický účinek podle zákona, že všechno silnější přitahuje k sobě slabé. Ze všech stran jsou tedy k vlastní, původní myšlence přitahovány jiné stejnorodé myšlenkové formy, jsou jí zachycovány a stále více zvětšují její sílu. Přitom působí tak, že zprvu utvořená forma se přidružením cizích útvarů obrušuje, přetváří a pozměňuje, až dozraje. To všechno v sobě správně cítíš, avšak domníváš se, že je to pouze a jedině tvé vlastní chtění. V ničem však není jen tvé vlastní chtění, vždy se jej účastní i chtění cizí!

Co ti říká tento děj?

Že něco dokonalého může být vytvořeno jen sloučením četných jednotlivostí. Vytvořeno? Je to správné? Nikoliv, nýbrž zformováno! Neboť není nic, co by se mohlo skutečně nově vytvořit, vše je jen nové formování, protože všechny jednotlivosti ve velikém stvoření již existují. Tyto jednotlivosti mají jen posloužit na cestě ke zdokonalování, a to nastává slučováním.

Slučování! Nepřecházej přes tento pojem povrchně, ale snaž se do něj ponořit a uvědomit si, že zralosti a dokonalosti se dosahuje jen slučováním. Tato zásada spočívá v celém stvoření jako poklad, který má být vyzvednut. Je úzce spojena se zákonem, že přijímat se může jen tam, kde se dává. A čeho je nutně zapotřebí ke správnému pochopení těchto vět? K jejich prožití? Lásky! A proto je v tajích velikého bytí láska nejvyšší silou, neomezenou mocí!

Stejně jako se slučováním utváří, obrušuje a formuje jednotlivá myšlenka, je tomu i s člověkem a s celým stvořením. V něm dochází silou chtění k novému utváření za nikdy nekončícího slučování již existujících jednotlivých forem. A tak se slučování stává cestou k dokonalosti.

Dokonalost ti nemůže poskytnout jednotlivec, nýbrž jen celé lidstvo v rozmanitosti osobních vlastností. Každý jedinec má něco, co nutně patří k celku. Proto se stává, že vysoce pokročilý člověk, neznající již pozemské žádosti, miluje celé lidstvo, nikoliv jednotlivce. Jedině celé lidstvo může rozezvučet očištěné struny jeho zralé duše v akord nebeské harmonie. On má harmonii v sobě, poněvadž se v něm zachvívají všechny struny.

Zpět k myšlence, která k sobě přitahovala cizí formy, a stávala se tak silnější a silnější. Nakonec z tebe myšlenka v pevně semknutých vlnách síly vystoupí, pronikne aurou tvé osoby a zapůsobí na širší okolí.

Lidé to nazývají osobním magnetismem. Nezasvěcení říkají: »Ty něco vyzařuješ!« Podle svého druhu je jim to buď příjemné nebo nepříjemné, přitažlivé nebo odpuzující. Tak to pociťují.

Ty ovšem nevyzařuješ nic! Děj vyvolání tohoto pocitu v druhém člověku má svůj původ v tom, že k sobě magneticky přitahuješ všechno duchovně stejnorodé. A toto přitahování tví bližní vnímají. Avšak i v něm je zpětné působení. Při tomto styku vycítí ten druhý zřetelně tvou sílu, a tím se v něm probouzejí »sympatie«.

Měj stále na paměti, že všechno duchovní, vyjádřeno našimi pojmy, je magnetické. A je ti také známo, že silnější přemůže vždy slabé tím, že je přitáhne, vstřebá. Tím je »chudému (slabému) vzato i to málo, co ještě má«. Stává se závislým.

V tomto ději nespočívá žádná křivda, nýbrž se tak děje podle Božských zákonů. Člověk se musí jen vzchopit, správně chtít, a je před tím ochráněn.

Nyní se patrně zeptáš: Co potom, až budou chtít být silní všichni? Až už nikomu nepůjde nic vzít? Pak, milý příteli, nastane dobrovolná výměna, jejímž základem je zákon, že přijímat se může jen tam, kde se dává. Nenastane proto stav klidu, nýbrž zmizí všechno méněcenné.

Tak dochází k tomu, že se mnozí z lenosti stávají duchovně závislými, a nakonec bývají jen stěží schopni zformovat vlastní myšlenky.

Je třeba zdůraznit, že se přitahuje jen stejnorodé. Odtud přísloví »Rovný rovného si hledá«. Tak k sobě najdou cestu pijáci, »sympatie« k sobě mají kuřáci, žvanilové, hráči a podobně. Avšak i ušlechtilí lidé se sdružují ke vznešeným cílům.

Tento děj však pokračuje dále: co k sobě usiluje duchovně, projeví se posléze také fyzicky, protože všechno duchovní proniká do hrubohmotného. Přitom si musíme povšimnout zákona zpětného účinku, protože myšlenka je stále spojena s původcem, a tímto spojením vyvolává zpětné záření.

Mluvím zde stále jen o skutečných myšlenkách, které mají v sobě živou sílu duševního cítění, nikoliv o plýtvání silou mozkové substance, svěřené ti jako nástroj. Ta formuje jen prchavé myšlenky v divokém zmatku, vypadající jako stínům podobné páry, jež se naštěstí záhy rozplynou. Takové myšlenky tě stojí jen čas a sílu, a ty tak promarňuješ svůj svěřený statek.

Když se na příklad nad něčím vážně zamyslíš, pak se mocí mlčení stává v tobě taková myšlenka silně magnetickou, přitahuje k sobě všechno podobné, a tím se oplodňuje. Uzrává, překračuje běžný rámec, proniká dokonce i do jiných sfér a odtud se jí dostává přílivu vyšších myšlenek… inspirace! Proto musí při inspiraci vycházet základní myšlenka vždy od tebe samého, na rozdíl od mediality. Musí utvořit most k onomu světu, ke světu duchovnímu, aby tam vědomě čerpala z vyšších zdrojů.

Inspirace nemá proto s medialitou nic společného.

Tak v tobě tedy myšlenka dozrála. Přikročíš k uskutečnění a provedeš svou silou zhuštěné to, co se ve vesmíru již dříve vznášelo v nesčetných jednotlivostech jako myšlenkové formy.

Tímto způsobem utvoříš z duchovně dávno existujících prvků sloučením a zhuštěním novou formu! Tak se mění v celém stvoření stále jen formy, poněvadž všechno ostatní je věčné a nezničitelné.

Chraň se zmatených myšlenek a vší myšlenkové povrchnosti. Roztěkanost se trpce vymstí, protože tě rychle sníží na rejdiště cizích vlivů, a tak se snadno staneš mrzutým, náladovým a nespravedlivým ke svému nejbližšímu okolí.

Chováš-li opravdovou myšlenku a pevně na ní trváš, musí si síla v ní shromážděná nakonec také vynutit její uskutečnění. Neboť vznik a vývoj všeho se odehrává výhradně duchovně, každá síla je jen duchovní! Co se pak stane pro tebe viditelným, jsou vždy jen konečné účinky předchozího duchovně magnetického děje, jenž se trvale stejnoměrně odvíjí podle pevně stanoveného řádu.

Pozoruj, a přemýšlíš-li a vyciťuješ, dostane se ti záhy důkazu, že všechen vlastní život může být vpravdě jen duchovní a že jedině v něm je původ a také vývoj. Dojdeš nutně k přesvědčení, že všechno to, co vidíš tělesným zrakem, jsou skutečně jen důsledky činnosti věčně usilujícího ducha.

Vždyť každému jednání, ba i sebemenšímu hnutí člověka předchází vždy duchovní chtění. Těla jsou přitom jen duchovně oživenými nástroji a sama nabyla hmotnou formu teprve silou ducha. Právě tak i stromy, kameny a celá země. Všechno oživuje, naplňuje a pohání tvůrčí Duch.

A protože je veškerá hmota, tedy vše pozemsky viditelné, jen důsledkem duchovního života, nebude ti zatěžko pochopit, že podle druhu nás nejblíže obklopujícího duchovního života se utvářejí také pozemské poměry. Co z toho logicky vyplývá, je jasné: člověku samému je moudrým uspořádáním stvoření dána moc, aby si sám tyto poměry utvářel, a to silou samého Stvořitele. Blaze mu, užívá-li této síly jen k dobrému. Avšak běda, dá-li se svést, aby ji použil ke zlu!

Duch je v lidech jen obklopen a zatemněn pozemskými žádostmi, ony na něm ulpívají jako struska, zatěžují ho a strhují dolů. Jeho myšlenky jsou tedy akty vůle, v nichž spočívá síla ducha. Člověk se může rozhodovat pro dobré nebo zlé myšlení, a řídit tak Božskou sílu k dobru stejně jako ke zlu! V tom spočívá odpovědnost, kterou člověk má; vždyť ho za to nemine odměna či trest, protože všechny následky myšlenek se vracejí k východisku podle zpětného působení, které nikdy neselže a je naprosto neposunutelné, tedy neúprosné. Proto také neúplatné, přísné, spravedlivé. Neříká se snad totéž i o Bohu?

Nechtějí-li mnozí odpůrci víry dnes už nic vědět o Bohu, nemůže to nic změnit na skutečnostech, které jsem uvedl. Stačí jen vypustit slůvko »Bůh«, vážně se zabývat vědou, a najdou přesně totéž, pouze vyjádřeno jinými slovy. Není pak směšné vést o tom ještě spory?

Nikdo nemůže obcházet přírodní zákony, nikdo nemůže plavat proti jejich proudu. Bůh je síla, která udržuje v činnosti přírodní zákony, síla, kterou ještě nikdo nepochopil, nikdo neviděl, avšak jejíž účinky musí každý vidět denně, každou hodinu, ba ve zlomcích každé vteřiny, pokud je vidět chce. Cítí a pozoruje je v sobě, v každém zvířeti, v každém stromě, v každé květině, v každé žilce listu, prodírajícího se z pupenu ke světlu.

Není to zaslepenost tvrdošíjně se tomu protivit, když přece každý, i sami zatvrzelí popírači, jsoucnost této síly potvrzují a uznávají? Co jim brání, aby tuto sílu nazývali Bohem? Je to dětinský vzdor? Nebo určitý stud, poněvadž by museli přiznat, že se po celou dobu snažili tvrdošíjně popírat něco, o čem již dávno věděli, že existuje?

Snad nic z toho. Příčina bude v tom, že se lidstvu z tolika stran předkládaly pokřivené obrazy vznešeného Božství, s nimiž při vážném zkoumání nemohlo souhlasit. Všeobsáhlá a vším prostupující síla Božství musí být nutně zmenšena a zneuctěna při pokusu vtěsnat ji v obraz!

Při hlubším přemýšlení není možné s ní žádný z těchto obrazů uvést v soulad. Právě proto, že každý člověk v sobě chová tušení Boha, brání se podvědomě zúžení té veliké, nepochopitelné síly, která ho stvořila a která ho vede.

Dogma má na svědomí velkou část těch, kdo se snaží ve svém odporu překračovat všechny meze, velmi často i proti jistotě žijící v jejich nitru.

Ale není již daleko hodina duchovního probuzení! Hodina, kdy se budou správně vykládat Spasitelova slova a správně chápat jeho veliké dílo spásy. Neboť Kristus přinesl vysvobození z temnot tím, že ukázal cestu k Pravdě, jako člověk ukázal cestu ke světlým výšinám. A krví na kříži zpečetil své přesvědčení.

Pravda nebyla nikdy jiná, než jaká byla tehdy, je dnes a bude ještě za desetitisíce let, neboť je věčná!

Učte se proto poznávat zákony, spočívající ve veliké knize celého stvoření. Podřídit se jim znamená milovat Boha! Neboť pak již nevnášíš do harmonie žádný nesouzvuk, ale přispíváš k rozeznění akordu ve vší jeho plnosti.

Řekneš-li tedy: Podřizuji se dobrovolně přírodním zákonům, protože je to k mému dobru, nebo řekneš-li: Podrobuji se vůli Boží, která se projevuje v přírodních zákonech, anebo: oné nepochopitelné síle, která pohání přírodní zákony… je nějaký rozdíl v účinku? Síla je tu a ty ji uznáváš, musíš ji uznat, protože ti nic jiného nezbývá, jestliže jen poněkud přemýšlíš… a tím uznáváš svého Boha, Stvořitele!

A tato síla působí v tobě i při myšlení! Nezneužívej ji proto ke zlému, nýbrž směřuj v myšlení k dobrému! Nikdy nezapomínej: Vytváříš-li myšlenky, používáš Božskou sílu, s níž jsi schopen dosáhnout toho nejčistšího, nejvyššího!

Přitom vždy pamatuj, že všechny následky tvého myšlení dopadnou zpět na tebe, podle síly, velikosti a rozsahu působení myšlenek, v dobrém stejně jako ve zlém.

A protože je myšlenka plodem chtění ducha, vrátí se následky také duchovně. Zastihnou tě proto vždy, lhostejno zda tady na zemi nebo pak po tvém odchodu z tohoto světa. Protože jsou duchovního druhu, nejsou vázány na hmotu. Z toho vyplývá, že rozpadem těla se vyrovnání nezruší! Odplata ve zpětném účinku jistě přijde, dříve nebo později, zde nebo tam.

Se všemi svými skutky jsi duchovně pevně spojen. Vždyť i pozemské hmotné činy mají přece duchovní původ v tvořivé myšlence a trvají i tehdy, když zaniklo všechno pozemské. Proto se říká správně: »Tvé skutky na tebe čekají, pokud tě již ve zpětném účinku nestihla odplata.«

Jsi-li při zpětném působení ještě zde na zemi nebo jsi-li zde opět, síla následků z duchovní úrovně se projeví vždy podle druhu buď v dobrém, nebo ve zlém na poměrech, ve kterých žiješ, na tvém okolí nebo přímo na tobě samém, na tvém těle.

Budiž zde ještě znovu zvláště poukázáno na to, že skutečný vlastní život se odehrává duchovně! Nezná čas ani prostor, a proto ani žádné odloučení. Přesahuje pozemské pojmy. Z toho důvodu tě zastihnou následky tam, kde právě jsi, a to v době, kdy se následek vrací podle věčného zákona zpět k východisku. Nic se přitom neztratí, všechno se spolehlivě dostaví.

Tím se zodpovídá i tak často kladená otázka, jak je možné, že zjevně dobří lidé mnohdy v pozemském životě trpí tak těžce, že se to považuje za křivdu. To jsou odplaty, které je musí stihnout!

Teď znáš řešení této otázky, neboť tvé nynější tělo zde nehraje žádnou roli. Tvé tělo nejsi přece ty sám, tělo není tvým celým »já«, nýbrž nástrojem, který sis zvolil, nebo který jsi byl nucen přijmout podle existujících zákonů duchovního života. Tyto zákony můžeš také nazývat kosmickými, zdá-li se ti to takto srozumitelnější. Nynější pozemský život je jen krátkým úsekem tvého vlastního bytí.

Zdrcující pomyšlení, kdyby přitom nebylo úniku, žádné moci, která proti tomu působí jako ochrana. Jak by musel po duchovním probuzení mnohý člověk zmalomyslnět a přát si, aby raději zůstal postaru spát. Vždyť neví, co všechno na něj čeká, co ho ještě z dřívějška zasáhne svými zpětnými účinky! Anebo jak lidé říkají: »Co musí napravit«.

Ale buď bez starosti! S probuzením je ti v moudrém uspořádání velikého stvoření také ukázána cesta prostřednictvím oné síly dobrého chtění, na kterou jsem již zvláště poukázal, která mírní nebo zcela odsunuje nebezpečí rozuzlující se karmy.

I to vložil Otcův Duch do tvých rukou. Síla dobrého chtění rozprostře kolem tebe kruh, schopný dotírající zlo rozložit nebo alespoň ve velké míře oslabit právě tak, jako zeměkouli chrání vrstva vzduchu.

A síla dobrého chtění, tato silná ochrana se pěstuje a podporuje mocí mlčení.

Proto k vám, kdo hledáte, znovu naléhavě volám: »Udržujte krb svých myšlenek čistý a pak pěstujte v první řadě velikou moc mlčení, chcete-li dospět vzhůru.«

Sílu k tomu všemu již Otec do vás vložil. Musíte ji jen použít!

VZESTUP

NEZAPLÉTEJTE SE do sítě, vy, kdo usilujete o poznání, ale prohlédněte!

Podle věčného zákona vás zatěžuje nezměnitelná nutnost odpykání, a tu nikdy nemůžete přesunout na jiné. Břímě, které na sebe uvalujete svými myšlenkami, slovy nebo skutky, z vás nemůže sejmout nikdo jiný než vy sami. Uvažte, že jinak by byla Božská spravedlnost jen prázdným zvukem a s ní by se rozpadlo v trosky také všechno ostatní.

Proto se osvoboďte! Neváhejte ani hodinu a stanovte této nutnosti odpykávání konečnou lhůtu! Poctivé chtění k dobrému, k lepšímu, jemuž se dostává větší síly hluboce procítěnou modlitbou, přináší spásu!

Bez poctivého, pevného chtění k dobrému nemůže nikdy nastat konec odpykávání. Nízké ve vás si bude samo dodávat stále novou potravu ke svému dalšímu trvání, což bude vyžadovat opět nové odpykání a tak stále dál, takže se vám tento opakující se děj bude jevit jako jediná nepravost nebo utrpení. Je to však celý řetěz bez konce, který se navazuje stále znovu, ještě dříve, než se předešlé články stačily uvolnit.

Nedojdete pak nikdy vysvobození, protože stále trvá nutnost odpykávání. Je to jako řetěz, jímž jste přikováni k zemi. Přitom je tu veliké nebezpečí, že to půjde ještě hlouběji. Vzchopte se proto konečně k dobrému chtění, vy, kdo jste dosud na tomto světě nebo podle vašich pojmů již na onom světě! Při stálém dobrém chtění musí nastat konec všemu odpykávání, protože ten, kdo chce dobro a podle toho také jedná, neposkytuje již novou potravu pro opakovanou nutnost odpykávání. A tak potom přijde osvobození, oproštění, které jediné dovoluje vzestup ke Světlu. Dbejte této výstrahy! Není pro vás jiné cesty! Pro nikoho!

Tím však nabývá každý jistoty, že nemůže být nikdy pozdě. Opravdu je tomu tak tehdy, když se jedná o jednotlivý čin, ten je nutno odpykat, odčinit. Ale v okamžiku, kdy své úsilí se vší vážností zaměříte k dobrému, stavíte mezník na konec svého odpykávání. Buďte si jisti, že tento konec pak jednou přijít musí, a s ním započne váš vzestup. Pak budete moci radostně přikročit k odčinění všeho minulého. Co vás ještě potom potká, děje se pro vaše blaho a přibližuje vás k hodině spásy, k hodině osvobození.

Chápete nyní cenu mé rady, abyste s veškerou silou započali s dobrým chtěním a čistým myšlením? Abyste od nich nikdy neupouštěli, ale přilnuli k nim s veškerou touhou, s veškerou energií? Vysoko vás to povznese! Změní vás i vaše okolí!

Uvažte, že každý běh pozemského života je jen krátkou školou, že odložením těla pro vás samé nenastává konec. Budete trvale žít, nebo trvale umírat! Trvale požívat blaženosti, nebo trvale trpět!

Kdo se domnívá, že pozemským pohřbem je pro něj všechno odbyto, vše vyrovnáno, nechť se obrátí a jde svou cestou. Tím chce přece oklamat jen sám sebe. Zděšeně pak bude stát před pravdou a svou cestu utrpení… bude muset nastoupit! Jeho skutečné já, zbavené ochrany těla, jehož hutnost je obklopovala jako zeď, bude pak přitahováno stejnorodým, které je obklopí a pevně sevře.

Vzchopit se k opravdovému dobrému chtění, které by ho mohlo osvobodit a povznést, pro něj bude těžší, ba po dlouhou dobu nemožné, neboť bude podléhat jen vlivu stejnorodého okolí, které v sobě nechová žádnou světlou myšlenku, jež by ho mohla probudit a posílit. Musí dvojnásob trpět tím, co si vytvořil.

Proto je pro něj pak vzestup mnohem obtížnější než ve fyzickém těle na zemi. Tam putuje dobro vedle zla, což umožňuje jen ochrana pozemského těla, protože… tento pozemský život je školou, v níž se každému lidskému »já« dává možnost dalšího vývoje podle jeho svobodné vůle.

Proto se konečně vzchopte! Ovoce každé vaší myšlenky dopadá zpět na vás, zde nebo tam, vy je musíte požívat. Této skutečnosti nemůže nikdo uniknout.

Co je vám platné, snažíte-li se před ní strkat jako pštros hlavu do písku? Dívejte se přece skutečnostem směle do tváře! Tím si vše jen ulehčíte, neboť zde na tomto světě můžete postupovat rychleji kupředu.

Začněte! Ale s plným vědomím, že všechno staré musí být vyrovnáno. Nečekejte jako mnozí pošetilci, že vám štěstí hned nato spadne okny i dveřmi do klína. Snad musí mnohý z vás uvolnit ještě ohromný řetěz. Ale kdo proto zmalomyslní, škodí jen sám sobě, protože toho nemůže být ušetřen ani zbaven. Váháním si vše jen ztěžuje, možná na dlouhou dobu i znemožňuje.

Mělo by mu to být pobídkou, aby nepromeškal již ani hodinu. Vždyť tímto prvním krokem začne teprve žít! Blaze tomu, kdo se takto vzchopí, bude to z něj odpadávat článek za článkem. Může se řítit vpřed mílovými kroky a zdolávat s jásotem a díky i poslední překážky. Vždyť se osvobozuje!

Kameny, jež jeho dosavadní nesprávné působení před něj nastavělo jako zeď, bránící cestě vpřed, nejsou nyní snad odklizeny, nýbrž před něj naopak pečlivě pokládány, aby je poznal a překonal, protože musí vyrovnat všechny chyby. Ale s úžasem a obdivem spatří záhy lásku, která kolem něj vládne, jakmile jen projeví dobrou vůli.

Cesta je mu usnadňována s jemnou šetrností tak, jak usnadňuje matka dítěti jeho první krůčky. Jsou-li v jeho dosavadním životě věci, kterých se potají obával a které by raději nechal dále spát… zcela neočekávaně se ocitne těsně před nimi! Musí se rozhodnout a jednat. Je k tomu nápadně tlačen, jako by k nim byl přikován. Odváží-li se pak učinit první krok s důvěrou ve vítězství dobrého chtění, osudný uzel se uvolní, on jím projde a je ho zproštěn.

Ale sotva je usmířena jedna vina, již k němu nějakým způsobem přistupuje jiná, jako by se rovněž dožadovala usmíření.

Tak pukají po řadě obruče, jež ho tísnily a tlačily dolů. Je mu tak lehko! A tento pocit lehkosti, který jistě mnohý z vás již někdy prožil, není žádný klam, ale účinek skutečnosti. Duch zbavený tlaku se stává lehčím a podle zákona duchovní tíže spěje do výše, do oblasti, do níž teď podle své lehkosti patří.

Tak to musí jít stále vzhůru, vytouženému Světlu vstříc. Zlé chtění stlačuje ducha dolů a činí ho těžkým, dobré však ho nese vzhůru.

I Ježíš vám již ukázal tu prostou cestu, vedoucí bezpečně k cíli. Vždyť hluboká pravda spočívá v prostých slovech: »Miluj svého bližního jako sebe sama!«

Tím vám dal klíč ke svobodě, ke vzestupu. Neboť nedotknutelně platí: Co činíte bližnímu, konáte ve skutečnosti pro sebe! Pro vás samé, protože podle věčných zákonů všechno bezpodmínečně padá zpět na vás, dobré či zlé, ať již zde nebo tam. Vrátí se to. Proto je vám tak ukázána nejprostší cesta, jak máte chápat krok k dobrému chtění.

Svému bližnímu máte dávat svým chováním, svou povahou! Nikoli snad nezbytně penězi a majetkem. Tím by byli přece nemajetní vyloučeni z možnosti dávání. A ve způsobu jednání, v »dávání sebe sama« ve styku s bližním, v ohledu a respektování, které mu dobrovolně nabízíte, spočívá ono »milování«, o němž mluvil Ježíš. Je v něm i pomoc, kterou svému bližnímu poskytujete, poněvadž on tak nabývá schopnosti buď ke změně sebe sama, nebo k dalšímu vzestupu do výše, poněvadž tím může zesílit.

Zpětná záření takového jednání vás však nesou ve zpětném působení rychle vzhůru. Jejich přispěním se vám dostává stále nové síly. Šumným letem můžete pak spět ke Světlu…

Ubozí pošetilci, kteří se ještě mohou ptát: »Co tím získám, odložím-li své zvyklosti a změním se?«

Copak se tu uzavírá nějaký obchod? I kdyby získal jen jako člověk sám o sobě v povznesení své osoby, stálo by to za to. Ale je toho nekonečně více! Opakuji: Počátkem dobrého chtění staví každý současně mezník na konec nutnosti svého odpykávání, které musí podstoupit, kterému nemůže uniknout. Nikdo jiný jej v tom nemůže zastoupit.

Svým rozhodnutím stanovuje tedy nutnosti odpykávání dohledný konec. To je hodnota, kterou nemohou vyvážit všechny poklady tohoto světa. Vymaňuje se z otrockých řetězů, které si sám neustále koval. A proto vzhůru z oslabujícího spánku! Nechť nastane konečně probuzení!

Pryč s opojením, které ochromuje a vyvolává domněnku, že vykoupení Spasitelem se stalo průvodním listem k bezstarostnému sobectví po celý pozemský život a že stačí stát se nakonec věřícími a odejít z této země s vírou ve Spasitele a jeho dílo! Jste pošetilci, očekáváte-li od Božství dílo tak ubohé a kusé. Vždyť by to znamenalo pěstovat zlo! Myslete na to a osvoboďte se!

Tato kniha je překladem ve smyslu původního německého originálu. Formu i obsah původního díla lze podat jen přibližně, překlad tedy nemůže nahradit originál. Jestliže se však čtenář vynasnaží přijmout obsah knihy tak, jak je to přáním autora, pozná jeho hodnotu bez ohledu na nedostatky překladu.

Abd-ru-shin ∙ Ve světle Pravdy ∙ Poselství Grálu

Vydání v novém českém překladu 2011 z německého originálu:

Abd-ru-shin, Im Lichte der Wahrheit, Gralsbotschaft

1. elektronické vydání 2014 ve třech svazcích, svazek I, ukázka.

Jediné autorizované vydání.

Majitel autorských práv Stiftung Gralsbotschaft,

Stuttgart, Spolková republika Německo.

Všechna práva vyhrazena

Vydalo nakladatelství Integrál Brno v licenci nadace Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Copyright 2014 by Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Vydáno za přispění Nadace Hnutí Grálu v České republice

Nadace

Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

O AUTOROVI

Autorovo občanské jméno je Oskar Ernst Bernhardt. Narodil se 18. dubna 1875 v Bischofswerdě v Německu. Záhy po ukončení obchodního vzdělání se začal věnovat spisovatelské činnosti. Po první světové válce působil v Drážďanech, později v blízkosti Mnichova, kde začal v roce 1924 psát první přednášky Poselství Grálu. Od roku 1928 žil na Vomperbergu v Tyrolsku, kde vytvořil největší část svého díla »Ve světle Pravdy«. V roce 1938 byl nacisty uvězněn, poté vypovězen z Rakouska a byl mu přikázán nucený pobyt v Německu. Zemřel 6. prosince 1941 v Kipsdorfu v Krušných horách. V době nuceného pobytu také své Poselství Grálu nově uspořádal do současné podoby.

DALŠÍ KNIHY

DALŠÍ VYDÁNÍ

díla Ve světle Pravdy, Poselství Grálu od Abd-ru-shina

v novém českém překladu 2011

VYDÁNÍ V JEDNOM SVAZKU

ISBN 978-80-87176-05-4 (vázané, v pouzdru)

ISBN 978-80-87176-11-5 (ručně vázané v kůži, v pouzdru)

BROŽOVANÉ VYDÁNÍ VE TŘECH SVAZCÍCH

ISBN celého svazku 978-80-87176-06-1

ELEKTRONICKÁ KNIHA

ISBN 978-80-87176-10-8 (vydání v jednom svazku)

ZVUKOVÁ NAHRÁVKA KNIHY

Audionahrávka celé knihy ve formátu MP3

WWW.POSELSTVIGRALU.CZ

DALŠÍ AUTOROVY SPISY

DESATERO BOŽÍCH PŘIKÁZÁNÍ, OTČENÁŠ

Lidem vyložil Abd-ru-shin ∙ ISBN 978-3-87860-365-8

MODLITBY,

které dal lidem Abd-ru-shin ∙ ISBN 3-87860-171-9

ODPOVĚDI NA OTÁZKY

Abd-ru-shinovy odpovědi na otázky z let 1924–1937

ISBN 3-87860-102-6

MYŠLENKY Z POSELSTVÍ GRÁLU

ISBN 978-3-87860-394-8

Knihy nakladatelství Stiftung Gralsbotschaft

si můžete objednat na adrese:

Integrál Brno s.r.o. ∙ Nováčkova 26 ∙ 614 00 Brno

Tel./fax: 545 213 964 ∙ E-mail: obchod@integralbrno.cz

www.integralbrno.cz

Obsah

Titul

Svazek I

K doprovodu

1. Co hledáte?

2. Volání po pomocníku

3. Antikrist

4. Mravnost

5. Probuďte se!

6. Mlčení

7. Vzestup

Impressum

O autorovi

Další knihy