Vladislav Vančura

DOBRÁ MÍRA

2013

All rights reserved. No parts of this publication may be reproduced, stored in a retrieval stystem, or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording, or otherwise without the prior permission of the Copyright owner.

© Carpe diem, 2013

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-012-5 (epub)

TO, CO SE VYPRAVUJE, BÝVÁ ČASTO TAK

zábavný nesmysl, že nikdo nemá chuť věřiti pravdivým příhodám a nikdo je ani nečte. Tak přichází poctivost ve psí a všelijaké výmysly jsou vynášeny až do nebe. Sper to ďas! Pravda, jak se zdá, ztratila svoje podkůvky a kulhá za lží, o níž se kdysi říkalo, že má krátké nohy. Pah, ta se neztratí! Nestyda nestydatá!

Ale nechť. Mlýn mele tak, jak je utažen, a písaři si nevedou jinak. Prodávají, jak koupili, poslouchají, co jim našeptáváte, a píší to, co jim řeknou všelijací svědkové, pamětníci a staré baby. Pravda, nepravda, slyšeli to a dost!

Asi tři míle od města Krumlova stávala na počátku vlády císaře Františka Josefa pěkná hospoda. Podle jejích oken vedla vídeňská silnice. Projelo tudy hrůza formanských vozů a prošlo po ní všelijakých darmošlapů a lumpů a cikánů, až z toho šla hlava kolem.

Za všech časů bývalo více darebáků, než poctivých lidí, ale současně musíme přiznati, že je obtížné nebýti taškářem. Co si máte počít, když za vámi stále někdo chodí a říká vám: musíš a nesmíš? Jakž byste mu něco nevyvedl?

Za času řečeného císaře bylo žandarmů jako máku, ale přece jen méně, než jich je dnes. Jak by ne, tehdy se stíhala nějaká ta krádež nebo loupežné přepadení nebo vraždička ze zlosti. K hrubostem a k věcem příšerným docházelo jen zřídka. Žandarmové se procházeli na pokraji lesů, a byli by se rádi připlichtili k děvčatům, když žala trávu, holky však před nimi braly do zaječích. Ba, na jihu mají na ně všichni dávno vztek. Žandarmové jsou v celku nemehla, chodívají pomaloučku, ale takový zlodějský spratek pospíchá a stokrát je předběhne. Krátce, taškáři mívají před nimi ve všem vrch.

Každá hospoda má šenkýře či šenkýřku. A každý šenkýř má jméno. Hospoda na vídeňské cestě se jmenovala DOBRÁ MÍRA a šenkýřce se říkalo Isabella. Ta dáma se nikdy neprovdala. Bylo jí asi kolem třiceti, ach, to jsou krásná léta! Tehdy se boky paniček zakulacují, jejich prsy se stávají těžkými a snižují se. Neříkám, že by patnáct let nebylo lepší než tato třicítka, ale v tak raném mládí se nepospíchá a to se nám nehodí do krámu. S Isabellou žila na DOBRÉ MÍŘE jakási baba nadmíru chtivá peněz. Šenkýřka někdy říkávala, že je to její příbuzná, ale již za chviličku se na ni dopálila a div, div, že ji nevykázala ze dveří. Měla dvě jména. Johanka a Colleta. Ďas ví, které bylo méně falešné. Milá Johanka byla škaredá a zlá. Nejlépe, kdyby si ji byli nechali v kuchyni či ve chlévcích, ale ne! Kde se co šustlo, již tam pádila a sotva někdo klapl dveřmi u hospody, v tu chvíli byla v nálevně a koukala mu do huby, když pil. Mimo to byla ovšem i nesnášenlivá a některé její vlastnosti upomínaly na kuplířku.

„Pospěš si, pospěš si, Isabello,“ pravila, „v tvých letech není holka právě nejmladší! Jářku, ven, do pole!“ Řkouc to, zatroubila na prsty, neboť mívala potíže s kapesníkem. „Já jsem měla do dvaceti dvojčata!“ dodala po chvíli.

„Což o to,“ odpověděla Isabella, „to není nesnadné, ale kde sebrat manžela? He?“

„Miláčku, miláčku,“ pravila opět babice, „zvol si, pro Ježíše Krista, chotě jako křesťanka a nedovoluj, aby tě objímali všelijací halamové. Je mi to někdy až hanba!“

Isabella ji chtěla odseknout a možná, že by ji byla řádně zpražila, když se otevřely dveře a vešel cikán v milostném věku. Bylo mu tak osmnáct či devatenáct. Takového chasníka slovíčka právě neprobodávají a zdá se, že by byl nepadl do mdlob, kdyby dámy pokračovaly ve své při. Ale jak ho Isabella viděla, přešla ji načisto zlost a jala se usmívat.

„Odkud pak jdeš, příteli?“ pravila nalévajíc mu holbu, dříve než o ni požádal.

Cikáni neradi odpovídají na otázky, a tak se zasmál řka: „Odkud bych šel?“

Isabella si pomyslila, že je to malý nezpůsoba a sedla si k němu na lavici. Přehodila si nohu přes nohu a aby se neřeklo, chopila se vyšívání. Poutníkovi se to líbilo. Zahodil čepici do kouta, sundal si šátek s krku, rozepjal kazajku a ještě mu bylo horko. Zdálo se, že mu přichází nanic. Požádal o sklenici vody. A jak se napil, a jak přišel k sobě, předstihla jeho chamtivost všechno ostatní a dal se do obchodování.

„Vizte,“ děl rozkládaje krámy z košíku a z pytle, „to koření pomáhá od nemoci plicní a od všech neduhů, jež přivodila vlhkost. Stačí, abyste vypila půl šálku.“

„Jdi se s tím schovat!“ řekla Isabella a div, že se nedopálila. „Vidím, že jsi neporozuměl mé shovívavosti,“ dodala na vysvětlenou a dotkla se jeho brady. „Já nejsem měšťka, která se dá nachytat na dryjáky!“

„To jsem si hned myslel,“ děl opět cikánek, „nač se léčit, když nestůněme? Nechme to být! Mám pro vás něco jiného, má paní. Budu vám hádat z dlaně!“

„To si dám líbit,“ odpověděla hospodská, „zde je ruka!“

Cikán se na ni zběžně podíval a dal se do řeči mluvě páté přes deváté o penězích, o cti, jíž šenkýřka dojde, o věcech lásky, o tom, co na ni čeká, po čem šlape a čemu neujde. Byly to ovšem samé hlouposti a cikán tomu nepřikládal váhy. Mluvil jednotvárným hlasem jako předřikavač na mši a polykal slova, tak-tak, že mu bylo rozumět.

„Naposled,“ řekl naznačuje, že je už čas, aby si šenkýřka odpočítala v kapse peníze za dobrou věštbu, „naposled se vám přihodí neuvěřitelné věci skrze jinocha, který je nablízku...“

Řka to, umlkl. Isabella chviličku čekala, co z toho bude. Znala podobná odmlčení od svých milenců a věděla, že se nesluší, aby hned dorážela, co a jak. To je okolků, než takové house promluví, myslila si, a aby ho povzbudila, sevřela mu lýtko koleny. Potom schýlila hlavu tak nízko, že Cypriana lehtaly šenkýřčiny krátké vlasy na skráních.

Nešťastník mlčel a mlčel. Pro pána boha! Když se Isabella podívala, co se s ním děje, byl ve mdlobách a stěží se držel na lavici. Ani kat by se mu nebyl dořezal krve.

„Coletto! Coletto!“ křičela šenkýřka, a když babizna přišla (poslouchala beztoho za dveřmi), vpravily mu do úst hlt kořalky. Po chvíli otevřel Cyprian oči, a když si oddechl, mohl říci pár slov o příčinách své mdloby.

„Paní Isabello,“ děl pokrývaje své čelo a ramena křížem, „ve jménu boha i syna i ducha svatého, viděl jsem, že je váš osud svázán s mým osudem!“

„Proto,“ odpověděla šenkýřka, „nemusíš ani křičet ani omdlévat!“

„Neskákejte mi do řeči,“ pokračoval opět Cyprian a již bez přerušení vypravoval, že je svedlo neštěstí. „To, co nás víže, je vražda!“ řekl vposled.

„A vyjde najevo, či zůstane utajena?“ otázala se Isabella.

„Jakž by nevyšla, tu si odskáčeme na popravišti,“ odtušil Cyprian.

Takové řeči nedodají nikomu chuti k jídlu ani k milkování. Sedí to v hlavě, třeba byste tomu nevěřili ani za mák. Což, ve dne to ještě jakž takž ujde, ale v noci se člověku zdá o strašidlech či o šibenici.

Isabella vzdychla a stahovala si sukni přes kolena. Bylo ticho a v tom tichu krásně slyšeli, že někdo přichází. Štrachal se ze široka a jeho boty hlomozily na kamení a na schůdcích před hospodou. Každý hlupák mohl poznat, že příchozí je z řeznického pytle. Byl, jenže se už po dvě léta nezabýval řemeslem. Zlákala ho krásná jara krumlovská a překrásná pohoda, jež v těch končinách trvá do pozdního podzimu a dále přes zimní měsíce až do února. V březnu bývá na silnicích bláto, ale těch pár dnů se přečká po hospodách. Chlapík se vyučil (jak bylo již řečeno) řezníkem, ale potom praštil řemeslem a po dva roky honil kance od statku k statku, vychvaluje jeho plemenné vlastnosti.

To nebyla lehká práce! Jeho zvíře se tak málo podobalo kanci jako osel lvu. Chudinka čuníček! Běhal za svým pánem jako psík a uši se mu plandaly před očima. Uši před očima a pytlíček s dvěma kuličkama pod ocáskem. Hrome, to by byl jakýsi důkaz, že Kabrhel mluvil pravdu, označuje scípáka za kance. Ba věru, bylo to tak. Na konci Kabrhelova provazu kráčel kaneček! Chudinka, jeho dobrý rozmar byl podlomen a přece měl, jak se v kraji vypravovalo, hojnost potomstva.

Kabrhel podal Isabelle ruku a loupl očima po cikánovi. „Prosím vás,“ děl ukazuje prstem přes rameno, „co se mu stalo? Snad ho neokradli cikáni?“

„Od nich je ještě vyváznutí,“ odpověděla šenkýřka, „dokud ho nepřepadne černá zvěř, bude mu hej. Ale nedopouštěj bůh, aby se pocestný (třebas byl ozbrojen) setkal s vaším zvířetem někde na lesní cestě!“

Podobné řeči slyšel Kabrhel nerad a vpadl tedy, opakuje hodně hlasitě: „Nechte na hlavě, nechte na hlavě!“ Potom si vypůjčil klíč od chlívce a vyšel ven. Bylo slyšeti, jak prohání kanečka kolem hospody, jak jej láká a jak se mu nevěrník pošklebuje. Konečně zapadla petlice, chuďas se stočil do kolečka a usnul.

Vrátiv se do nálevny, požádal Kabrhel o teplé pivo. Dala se do něho taková zima, že nechtěl slyšet o jiném. Dobrá, Isabella si dala říci a ohřála je, div nevřelo.

Zatím co si všichni tři povídali o všelijakých nicotných věcech, začalo venku sněžit. Nebe sešedlo a sypal se sníh, jako by se již nikdy nemělo vrátit jaro. Za chvíli zavála metelice práh a okna málem oslepla.

„To je mi vhod, že jsem v teplíčku,“ řekl Kabrhel, „to se to krásně sedí,“ řka to, přitáhl si Isabellu k sobě a vlepil jí hubičku na tvář. „Milá holka,“ pokračoval mezi polibky, jako by se nechumelilo, „dnes u tebe zůstanu na večeři a přes noc. Bez toho by ses tady sama bála.“

VLADISLAV VANČURA

Dobrá míra

K vydání připravil Michal Huvar

Sazbu provedl Petr Líznar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 252. publikaci

v Brumovicích roku 2013

Vydání první (v Carpe diem)

www.carpe.cz

Knihy, CD a DVD nakladatelství si můžete objednat na adrese:

Carpe diem, 691 11 Brumovice 175, Czech Republic

(tel. 737 444 221; e-mail: carpe@carpe.cz)

Knihy pro iPad, doplněné dokumentárními filmy, koncertními záznamy, rozhovory,

autorským čtením, záznamy z archivů, speciálními fotogaleriemi a dalším bohatým

multimediálním obsahem najdete v App Store v aplikaci CARPE DIEM ONLINE.

ISBN 978-80-7487-012-5 (epub)

Table of Contents

CoverImage

patitul

copyright

text_ukazka

tiraz