Bosonohá Marie

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2005 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-080-9 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-081-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-082-3 (PDF na CD)

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

1.

Jak je venku? Pusto. Všude je sníh a teplota jeden stupeň nad nulou. Pustá a prázdná neděle, neděle bez barev a vůní. To je stav, kdy člověk neví kam se vrtnout, do čeho píchnout. Udělám si něco k obědu, moc toho nebude, v tomhle kritickém věku, kterého se chystám právě dožít, se přejídat není zdravé. Ztloustnu snadno – a co pak s tím? Jako by na tom záleželo. To jenom sebezáchovný pud člověka nutí, aby o sebe dbal. Zrcadlo už dávno chápu jako osobního nepřítele. Pustý život člověka mého založení. Chvílemi si už nepřipadám jako ženská. Ženská. V tom termínu je všechno opovržení, které jsem na sebe stačila navršit. Měla bych si sednout a udělat přípravu na příští týden. Jenže to je pouze formální nezbytnost. Kdyby ji vůbec někdo chtěl vidět! Pochybuji, že by se ředitel odvážil se mne na ni zeptat. Jenom snad školní inspektor, kdyby se uráčil přijít. Kdy u nás byl naposled? Někdy vloni v zimě.

Klid a ticho. Ústřední topení vytváří iluzi pohody. Z okna vidím člověka, sedí v koutě u hrany protějšího domu. Zřejmě bezdomovec. Už jsem si ho jednou všimla. Sedí na bobku a vypadá to, že medituje. O čem může člověk v takovém počasí meditovat? Neměla bych ho pozvat do tepla? Musel by se vykoupat, protože si lidé stěžují, že jim bezdomovci zasmrdí celou tramvaj. V tomhle počasí jezdí bezdomovci tramvají. Revizoři je asi vyhazují a oni pak nastupují do další a tak to jde dokola. A já bych se ho pak nezbavila. A těch řečí kolem.

Byla jsem na tom podobně. Do té nádrže jsem spadla, protože jsem se vyhýbala klukovi, který jel proti mně na kole. Bezohledně, jak jinak. Uklouzla jsem na trávě a voda se za mnou zavřela. Teď se mi zdá, že v té kritické vteřině jsem poznala, jak chutná životní nejistota. Kolem pusto, stejně jako v hlavě. Panika. Příšerný tlak v plících. Šmátrám kolem sebe. Nikde není dno, od kterého bych se mohla odrazit. Konec. Chytit se tak něčeho? Pak jsem cítila, že mne někdo chytil za límec a táhl nahoru. Panika pokračuje. Směšně něco křičím, nebo se jen dusím vodou, která se smísila se vzduchem? Položili mne na cestu. Dodatečně jsem si uvědomila, že kluk, který mne tam shodil, stál kus stranou a teď nasedl na kolo a upaloval pryč.

Ach Bože! Mne položili v sanitce na vysouvací lůžko, on seděl vedle. V sanitce siréna není tak silně slyšet, jak je slyšet venku. Jenom víte, že houká. Proč houkali, když jsem byla živa? Asi proto, že chtěli rychleji odjet. Asi měli někde další případ. Když člověku nic není, je nemocniční lůžko přijatelné. Jenže jsem nevěděla, že mi nic není. Něco se mnou dělali. Asi čekali, až mi uschnou šaty. Pak přišel ten člověk. Měl na sobě modrý nemocniční župan a dole mu koukaly chlupaté nohy. Sedl si na kraj mé postele a chvíli si mne prohlížel. Měl by se představit, ale to ho nenapadlo.

„Asi bych vám měla poděkovat,“ řekla jsem, když mlčel. „Určitě. Děkuji vám, zachránil jste mi život.“ Pořád nic neříkal. Jen si mne prohlížel. Asi nebyl s tím, co viděl, spokojený. Sakra, chlape. Máš holt smůlu, že tam nespadla nějaká kráska, nějaká Miss Evropa. To bys takhle neseděl! Spadla tam jenom učitelka Marie Kožená, čeština – dějepis. Nic moc, co? Pěkně mne štval, ten člověk. Seděl a nic. Pak vstal a šel. Od té doby jsem ho neviděla. Stačil mi však zanést do vědomí zatraceně krutý rozpor. To mnou pohrdal? Proč? Přece zachránil lidský život. Ještě tak, aby to byl on, kdo tam venku sedí v té zimě u zdi. To by byl kýč jako noha!

Ta představa však byla fantastická. Sedí tam venku člověk, který mi zachránil život, a pak z mého života odešel, aniž se představil. V nemocnici mi taky nic neřekli. Neměl prý u sebe doklady a jméno mohl říci, jaké ho napadlo. Usušili mu svršky a šel. Se mnou prý mluvit nechtěl.

Podívala jsem se na hodiny, čas oběda byl pryč. Ukrojila jsem čtyři krajíce chleba, namazala je tlustě máslem a dala do nich deset deka šunky. Víc jsem jí doma neměla. Chleby jsem po dvou na sebe přiklopila, zabalila je do papírových ubrousků a všechno to dala do sáčku, ve kterých jsem nosila ze samoobsluhy housky. Ještě jsem vzala sáček s ovesnými vločkami. Dobří lidé zavěsili na lípu před domem krmítko. Ptáci si tam zvykli hledat něco k jídlu. Ještě jsem ale neviděla ty, kteří zobají ovesné vločky. Vždycky tam však bylo vymeteno. Zřejmě holubi. Musím se někde zeptat, co dát sýkorkám. Pokud je straky od nás už nevyhnaly. Straka je potvora, malé ptáčky hubí.

Myslela jsem na malé ptáčky, když jsem do krmítka sypala vločky. Ten muž tam pořád seděl, nevšímal si okolí. Když jsem k němu přistoupila, zvedl hlavu. Bylo vidět, že se ptá, co mu chci. V očích měl tu otázku.

„Omlouvám se,“ řekla jsem, „neurážejte se, ale myslím, že jsem leckomu leccos dlužna. Přinesla jsem vám svačinu.“

Chvíli se na mne díval, jako by uvažoval, ale pak natáhl ruku. Dala jsem mu do ní chleby a to bylo všechno. Ani to nebolelo. Když jsem se pak z okna dívala, co s chleby udělá – co by s nimi dělal, proboha! – byl pryč. Ještě hodnou chvíli ve mně dozníval zmatek. Zmatek z dobrého skutku? Byl to vůbec dobrý skutek? To jsme na tom tak, že podat někomu ruku, když je v nouzi, chápeme jako mimořádný čin? Jsme pěkně otrlí, naše duše okorala. Okorala nedostatkem lásky. Tam, kde láska chybí, tam duše strádá. Správně. Ještě tak vědět, co to je ta láska. Každý toho má plnou hubu. Literatura není o ničem jiném. Kdekdo to vytrubuje do světa. Ale co to vlastně je? „Já jsem se zaláskovala,“ řekla tuhle Evženie. Dala bych jí pár facek. Co to je za patvar? Zaláskovala. To řekne člověk, který má právo říkat si o sobě, že je vzdělanec? Vzedmula se v ní jakási vlna a své touhy realizovala v něčí posteli. Přitom má manžela. Třeba se opět zamilovala do něj. Zaláskovala se. Fuj!

Rozhodla se uvařit si kávu a pak se projít. Ven mezi lidi. Lidem ovšem už odvykala. Ne všem, samozřejmě. Ve škole byla neustále mezi lidmi. Kolegové, studenti, všichni byli lidmi, ale jenom na jedno použití. Teď se tomu výrazu smála. Na jedno použití? Na jaké použití, napadlo ji vzpomenout na jedno jméno, jakékoliv, které by si vybavila, a představit si toto jediné použití. Zvláštní, že ji napadala jenom mužská jména jejích kolegů. Uvažovala o tom. Co se jí nabízelo, nebylo příliš povzbudivé. Ženská, ty jsi už stará panna, a ani ty nejsou asi zbaveny potřeby, no, potřeby, nezbytnosti souviset s mužským. Proč to neříct? Mužský v domě, mužský živel je zvláštní živel. Chlapi smrděj, řekla Žilková, která měla doma jednoho a hlasitě seznamovala své okolí se zkušenostmi ze soužití s ním. Obtížné. Něco jiného je smutnit po něm a jiné je s ním žít. Bože, jen to ne. Mnohost jeho požadavků a nároků. Neustálá pohotovost k službě. Tady se zarazila. Na toto téma často uvažovala, ale nebyla si jistá, zda neuvažuje chybně. Kdyby se zeptala Růženy Žilkové, dozvěděla by se, že musí lehnout, kdykoliv se světapánovi uráčí. To je sexuální otroctví, které je odporné samo o sobě a nemusí být nijak komentováno. Něco podobného může povolit jenom osoba méněcenná. Méněcenná? Je Růžena méněcenná? Zajímavé téma k úvaze. Sexuální vztah jako otroctví svého druhu. Závislost typu alkoholického zaujetí. Specifická závislost. Vždyť to nemůže člověku nic dát. Jenom jde o druh tělesného cvičení, ranní rozcvičky, aby byl člověk pohyblivější, pružnější, aby si udržoval tělesnou hmotnost na žádoucí úrovni. Růžena tím ponižuje lidský druh. Jedna stránka lidského vztahu dominuje nad předpokládanou duševní aktivitou nebo snad potencí. Ženská, která je schopná v neděli proti své vůli pětkrát souložit, musí být sedřená jako pradlena. Co jí to dává jiného než únavu? No? Musí mít toho svého Žilky plné zuby. Co je zač? Prý policajt. Policajt se musí udržovat ve formě tělesným cvičením.

Co obnáší optimální lidský vztah? Uvažuj. Že se milují. Dobře. Jsou si oporou. Dobře. Vytvářejí harmonickou rodinu. Dobře. Pomáhají si v nouzi a v nemoci. Dobře. Myslí na sebe, když si jsou vzdáleni a chovají se, jako by byli spolu. Je to všechno? Není. Ještě tady musí něco být, kdy je člověk prostoupen člověkem. Co to je? Jenom něco tuším, říct to nedovedu. Může se to přihodit třeba učitelce? Ne, že snad na to přijde a řekne si: hele, chytrá holka, ale že něco podobného prožije?

Podívala se z okna, jestli se tam ten člověk nevrátil. Nevrátil. Takové úvahy, kterým tady holdovala, jsou úvahami nedůstojnými, naprosto nevhodnými, kterým by člověk neměl podléhat. Vyhnout se jim obloukem. Obrať se ke klasikům, holka.

Výzva byla kategorická, proto vyndala z knihovny dva svazky spisů Julia Zeyera. Zeyer musel být v Itálii jako doma. Popis krajiny a městského prostředí ji fascinoval. Jeho erotické vztahy k ženám, zejména ke Caterině di Soraresi, byly snad výrazem respektovaného romantismu. Nebo snad tím, že autor byl homosexuální orientace? Začetla se do Jana Marii Plojhara a těšila se barvitostí autorova slohu. Odhadovala, jak na to budou reagovat její studenti. Budou se šklebit. Představila si jednotlivce, se kterými už měla delší zkušenost. Jak jim vysvětlí, že čas hraje v literatuře, stejně jako jinde, svoji roli? Že to, co je sdělné dnes, bude vyvolávat úsměv na tváři jejich vnuků. Víc ohledů, moji milí. Ohled k člověku druhému má vliv na to, zda ten druhý bude přehlížet vaše svízele, se kterými se právě teď přete a dáváte jim zaznít ve svých slovních projevech.

Pohled z okna ji ujistil, že obloha je beznadějně šedivá, že má barvu matného skla a vypadá, jako by někdo přikryl jejich městskou krajinu skleněným poklopem. Lhostejná městská krajina. Barevné fasády činžovních domů, které se ochotně rozzářily jenom v plném slunci, dělaly dojem lhostejné, nezáživné šedi. Asi jenom odrážely náladu lidí, kteří v nich žili. Tady kolem však bydlí jenom mladé rodiny, v garsoniérách pak mladá děvčata, buď se svými milými, nebo jen tak sama. Tak sama. Tyhle holky svou samotu snášejí docela jinak. Ani si nemyslí, že by byly osamělé. Všechno mají před sebou a každá má v diáři seznam potenciálních milenců.

Nech toho, ženská. Začíná ti samota lézt na mozek? Snadno si najdeš přítele, který tě bude doprovázet do divadla. Když si dohodnete pravidla, klidně to zkus, nebudeš tak opuštěná. A jsi vůbec opuštěná? Před chvílí jsi tu měla a pořád ještě máš na návštěvě Jana Marii. Není to nádhera? Člověk tak vytříbeného vkusu, jako Julius Zeyer, ti tady nabízí možnost porozprávět si s člověkem nesporně kultivovaným. Ovšem. Vadí mi na něm, že na každé stránce je něco sladkého. Krajina je sladká, sladká je něčí přítomnost i uspořádání vztahů mezi ženami. Těžko se zbavuji té přeslazené romantiky.

Usoudila, že je tady další rozpor. Na jedné straně uvažuje, jak ty kluky ve třetím ročníku gymnázia přimět, aby brali vážně romantického autora, který se vyjadřuje salonním jazykem druhé poloviny devatenáctého století, když má sama výhrady k detailům jeho slovníku. Rozpor. Nikoliv rozpor, ale jenom dočasný nesoulad. Trochu to vadí. Kdybys byla spisovatelka, měla bys taky ve svém slovníku něco, co by třeba čtenáři vadilo. Jenže kultivovaný čtenář to pochopí. Odhadne, jaké je místo onoho sporného slova ve tvé slovní zásobě.

Začetla se do Zeyerova díla. Osudy Jana Marie Plojhara jí byly známy a už ji nevzrušovaly. Zajímalo ji spíš, jak asi uvažoval autor při stavbě příběhu a zejména při vykreslení postav. Proč volil právě tuhle formulaci, která ji zaujala. Proč nakupil takové uspořádání děje, které mělo vyvolat ve čtenářově mysli určitou náladu. Postupně dováděl čtenáře k přesvědčení, na které myslel, aniž ho sám pojmenoval. Do jaké míry tady šlo o náhodu, do jaké míry šlo o kalkul? Usuzovala, že autorův talent pracuje spontánně. Náhle něco vytryskne z autorova vědomí; odkud se to vzalo? Někde se zableskne a před očima třeba unaveného básníka se objeví obraz, obraz krajiny, ve které nikdy nebyl, ale která tu je jako kus reálného světa. Kdyby tomu tak nebylo, mohl by vyniknout jako spisovatel kdejaký počtář. Kalkul, předem vymezená dějová linie s vypočtenými slovními efekty. Pracoval tak Zeyer? Doufám, že ne, říkala si. Byl to přece básník. Báseň se asi nedá tak vytvářet, autor musí mít silné zaujetí a musí čekat na spásný okamžik, kdy mu jeho múza napoví. Potom její podnět převede do slov díky své pozoruhodné schopnosti vnímat jedinečně svět svého nitra a vnějšího prostředí.

Věděla, že uvažuje jako naivní čtenářka, kterou básník okouzlil. Staromilsky zbožňuje každé vnuknutí tvorby. K tomu je přece vedla její třídní profesorka na střední škole. Nekritický obdiv k básnickému slovu. Věděla to, ale stále v duchu tomuto pojetí podléhala. Hrubín přece psal velice těžce. Verš k verši přikládal za značného úsilí. Přitom výsledek byl vzrušující, okouzlující. Bylo by lepší, kdyby báseň vylétla z básníkova nitra jako motýl? Nezval prý psal nezvykle lehce. Básnické obrazy se na papíře vršily skoro samy. Jen jestli. Čtenář se neptá, jak dílo vznikalo. Jaké oběti a jakou námahu musel do něj autor vložit. Podstatný je výsledek. Když čtu, nepřemýšlím o tom, kolik práce dalo autorovi čtené napsat. Zeyer ovšem musel mít vidění malíře. Neudivilo by mne, kdyby sám maloval. Bude se muset podívat, jestli tu má o něm něco bližšího. Nějaký zasvěcený rozbor jeho díla.

Ale k čemu jsou zasvěcené rozbory? Pro učitele jsou významné. S jejich pomocí může přechodně před svými studenty zazářit. Jsou důležité taky pro čtenáře? Sotva. Mohou ho odradit, vzít mu iluzi, kterou je dílo v jeho mysli obestřeno.

Kdo ví, jak to je. Po tolika letech práce s knihou – a nakonec takové otázky?

2.

Zbožňuji hodiny dějepisu. Na širokém plátně našeho vědomí se odvíjejí děje sice dávno skončené, proběhly v čase, který je pryč, ale jsou pořád přítomné v naší současnosti. Tak jako máme v sobě stopu krve svých předků a předchůdců, kteří tady před námi museli žít, protože bychom bez nich nebyli, tak máme v sobě i stopy jejich hrdinských činů, jejich vzájemné nenávisti, podlých skutků i velkolepých i všedních činů, ke kterým se ochotně vracíme, abychom je nevědomky opakovali.

Chápu, že to jsou jenom stíny našich předchůdců a předků. Dát studentům zdání jejich přítomnosti je vyčerpávající práce. Člověk by si to někdy ochotně usnadnil výčtem dat, skutků a přiměřených poučení. Jenže jeden je taky jenom člověk, tím myslím, že taky myslím na sebe. Takové plané jednání by mne osobně neuspokojilo a jako česká učitelka cítím něco jako potřebu smyslu svého jednání. Neřekla bych to nikde a nikdy nahlas, smáli by se mi, ale mám alespoň takový pocit, že… no, co tím vším chci říct?

Zabývali jsme se křižáckými válkami. Zajímavé téma, které má mnoho paralel a nadbíhavých souvislostí. Lidé jsou pořád jenom lidmi a to, co se odvíjí někdy v kdovíkterém století, se v jiných podobách k člověku čas od času vrací. Není třeba vědět, že jich bylo celkem osm, těch tažení, a to nedošlo na výpravu proti husitům. Alespoň ne tu hodinu. Právě jsem osvobozovala Kristův hrob, když se rozrazily dveře a do učebny vrazil – podotýkám, že bez zaklepání – kolega Hubáček. Třída zírala zaraženě a já jsem se od studentů v tu chvíli nijak nelišila.

Hubáček se divoce rozhlédl po učebně, pak se obrátil ke stěně, na které visela mapa středověké Evropy. Výborná, přehledná mapa, jsou na ní nejen středověké státy s výraznými hranicemi, jsou na ní zdůrazněna i tažení v jednotlivých válkách, které státy proti sobě vedly, vpády východních nájezdníků, mapa zajímavá a potřebná.

„Tu mapu si vezmu, vy ji tady nepotřebujete,“ rozhodl se a už ji od spodního okraje roloval.

Třída zírala jako opařená. Přijde, vlastně vtrhne do třídy, nepozdraví, jak je zvykem, a hned se sápe na školní pomůcku, která tady visí po celý rok a dodnes si jí nevšiml. Já jsem na ní čas od času něco dokládala, studenti si jí patrně nevšímali. Pomalu jsem se vzpamatovávala z překvapení. Dřív, než jsem se mohla ohradit, vyskočila Marta Zpěváková. Seděla uprostřed druhé řady, nenápadná blondýnka. Teď se však zapálila spravedlivým hněvem a nedbala na nějakou subordinaci, povinnost učitele respektovat, případně i ctít.

„Tu mapu nechte, kde je! Patří sem a my s ní pracujeme.“ Byl to hlas, ze kterého šla hrůza.

Hubáček pustil mapu, která se opět rozvinula, a překvapeně zíral dívce do očí. Zmohl se jenom na otázku: „Cože?“

„Máme hodinu dějepisu a vy nás tady rušíte. Ta mapa patří sem do této třídy.“

Napětí v dívčině hlasu gradovalo. Musela jsem zakročit. Kdyby se rozplakala, bylo by to smutné uzavření případu.

„Jak se jmenuješ?“ zařval Hubáček.

„Pane kolego, my tady svým studentům vykáme. Student je svéprávný společenský subjekt. Studentka má pravdu, že nevhodně zasahujete do naší práce. Buďte tak laskav a vraťte se do své třídy. Mapu vám můžeme později přechodně zapůjčit.“

Vypochodoval a k jeho cti budiž přiznáno, že nepráskl dveřmi. Napětí vyvrcholilo tím, že se statečná dívka dala do pláče. No, to se stává. Já jsem se zmohla jenom na to, že jsem vystoupení kolegy charakterizovala jako typické maskulinní jednání. Mohla jsem být drsnější, ale co.

„Ten mi to u maturity osladí,“ vzdychlo děvče.

„Neboj se. Já vás povedu k maturitě, nemusíš mít strach. A konec konců jsme byli v právu, nebo ne? I kantor je chybující člověk. Vezměte to na vědomí. Jak ho znám, už ho to mrzí.“

Je vcelku logické, že hodina už nestála za nic. Byli jsme všichni rozrušeni, ten odporný maskulinní tvor mne vyvedl z míry. To jeho samolibé „Chci!“ Nemusel ani mluvit, sálalo to z jeho sebevědomého výrazu, který bych teď v rozrušení popsala jako doklad idiotské přiblblosti. To, že smrděl tabákem, který byl na hony cítit, bych snad s odporem přehlédla, ale svým sebevědomým a nadřazeným vystoupením znevážil úlohu učitele. Ti mladí lidé v nás snad vidí nějaké vzory, když ne vzory morální a společenské, tak jistě vzory slušného chování a lidské důstojnosti. Nemusejí si to uvědomovat, toto nevědomé reagování na náš příklad je právě podstatné a povzbuzující. Podle jeho vzoru se mohou v parku dožadovat něčí peněženky.

Nechtělo se mi jít do sborovny, protože tam ten chlap jistě bude, bude arogantně vykuřovat a kazit vzduch. Ale co! Taky tam byl a nebyl tam sám. Sedělo a postávalo tam sedm kolegyň a dva muži. Jedním z nich byl Hubáček.

„Zrovna to tady vykládám, jak jsi mne seřvala. Před studenty. To se ti povedlo, paní kolegyně.“

To se tedy povedlo. On, pacholek, zvolil nejlepší možnou metodu zbabělců. Zaútočil dřív, než mohl být obžalován. Všichni na mne koukali se zájmem. Ponižovat kolegu před studenty nebylo zvykem. Čekali, co na to řeknu. Vyvedlo mne to z míry.

„Nevím, co vám tady pan Hubáček řekl. Ale když s tím sám přišel, musím se taky ozvat. Kolega Hubáček vpadl do třídy v průběhu vyučování, nezaklepal, nepozdravil a hned se sápal po mapě, kterou tam máme a kterou k výuce potřebujeme. Kdyby ho jedna studentka nezastavila, byl by mapu odnesl. Řekla mu, aby nechal mapu viset, kde je, že ji potřebujeme.“

Kolegyně zíraly, některá se smála. Hubáčkovi to snad i přály.

„To je všechno?“

„Která holka to byla?“

„To nebylo všechno. Požádala jsem ho, aby studentům netykal, že to jsou dospělí lidé, Chtěl totiž vědět, jak se ta dívka jmenuje. Patrně aby se na ní mohl později vyřádit.“

„Cože? Vyřádit? Jak to myslíš?“

„Jak by to asi myslela? Copak jsi dnešní? Zasedne si na ní a bude na ní rajtovat.“ To ovšem od Žilkové znělo velice jednoznačně. I když to kolegyně nebraly tak jednosměrně, jak se mi nabízelo, přesto se netvářily nijak povzbudivě. Každému z nás se mohlo stát, že ho studenti budou ponižovat. Tady byl doklad, že to jde.

„Jediné, co mu mohu připsat k dobru, je, že při odchodu nepráskl dveřmi.“

Během toho, co se teď ve sborovně dělo, Hubáček chvílemi rudnul, chvílemi se jeho barevné zabarvení měnilo ve světle žlutý odstín. Hlasitě funěl, při vší úctě se ten intenzívní zvuk nedá jinak popsat. Chudáci studenti.

„Už jsi skončila?“ zeptal se konečně.

Sedla jsem si na své místo a dala najevo, že to pro mne skončilo. Není co dodat.

„Předně. Ta mapa ti nepatří, a když ji potřebuju, tak si ji beru.“

Proti tomu jsem nic neměla a dala jsem to najevo mimikou a pokrčením ramen. Na vlastnictví školního inventáře si dělat soukromovlastnický nárok by bylo směšné. Přistoupil ke mně, jako by mi chtěl svůj názor vysvětlit s obavou, že jsem nedoslýchavá. V místnosti bylo ticho. Všichni čekali, co z toho bude. Hubáček se asi tvářil hrozivě.

„Ponížila jsi mne. Před studenty.“

Vyndala jsem si z aktovky pár věcí. Další hodinu jsem měla volnou a za chvilku bude zvonit konec přestávky. Všichni odejdou a odejde snad i Hubáček.

„Ponížil ses sám. Takhle se nechová zkušený učitel, a pokud vím, učíš už dost dlouho, abys věděl, jak se máš před studenty chovat. Je mi to všechno nepříjemné a musím říct, že mi to je taky líto. Nevím, jak to těm mladým lidem vysvětlíš.“

Teď se do toho vložily ostatní kolegyně. Mluvila jedna přes druhou. Braly to jako obyčejnou patálii.

„To víte, chlapi!“

„Je to typickej samčí přístup k věci. Já jsem pán tvorstva. Když se mnou chcete vyjít, musíte se podřídit.“

Mnohé z přítomných kolegyň by s tím souhlasily, kdyby to ovšem neříkala Žilková, podnícená svými manželskými zkušenostmi.

„Slávek se choval dost drsně, to musíš sám připustit,“ obrátila se Evženie na Hubáčka. „Vletět do učebny a chovat se jako na dobytém území? Musíš se omluvit alespoň tady Marii.“ Mluvily jedna přes druhou. Mlčel jenom mužský kolega Pánek, učil výtvarnou výchovu a vystupoval jako expert ve všech uměleckých oblastech, o které snad na škole šlo. Taky měl už svůj věk a nemínil si své šediny ohrožovat marnými spory těch ženských nedochůdčat. Tenhle výrok by byl pod jeho úrovní, samozřejmě, sama jsem si ho implantovala do zámlk, které v debatách s ním vedených snad zazněly.

Když se sborovna vyprázdnila, zůstal tu se mnou právě jenom Pánek. Doufala jsem marně, že tu budu sama. Neměla jsem na něj náladu, protože jsem předpokládala, že se bude chtít vyjádřit, když až dosud mlčel. Moji náladu snad ovlivnil i bezdomovec, vůči kterému jsem chtěla vyrovnat deficit svých dobrých skutků a který ráno u paty protějšího domu neseděl. Tím postavil můj včerejší skutek do podivného světla. Teď jsem si vybalila svačinu, která byla právě pro něj určena a připravena dřív, než jsem vyhlédla z okna. Takhle se chová jenom ženská. Pro něco se rozhodne a neuváží předem, jestli je to rozhodnutí namístě.

„Vy se k tomu nevyjádříte?“ Prostě se to mlčení nedalo vydržet. Asi mám slabé nervy. Všichni do mne bušili, některé z kolegyň se pošklebovaly, až se to donese k řediteli, bude i on chtít vysvětlení, protože šlo o stavovskou čest a ne o pochybná práva studentky a o jakousi úctu k člověku.

„Pokud máte na mysli vzpomenutou lapálii, pak se k ní vyjadřovat nebudu. Není se vyjadřovat k čemu. Že se kolega chová občas… no, jaksi nevhodně, se všeobecně ví. Až dojde k tomu, že se to začne hodnotit jako případ, který poškodil stavovskou čest, pak se ozvu. Doufám jen, že k tomu nedojde.“

„Děkuji vám, pane kolego. Myslíte, že by z toho mohl vzniknout nějaký případ, jak jste řekl?“

„Přirozeně. Copak nečtete noviny? Z menších lapálií se mohou při troše zájmu udělat případy.“

„Proboha.“

„Správně. Proboha. Naše společenské poměry z poslední doby jsou naplněny překotnou aktivitou výrobců případů.“

„Já se vám svěřím taky s jedním případem.“

Díval se na mne zaujatě. Měl dlouhou hubenou postavu, šedivé vlasy a barva kůže ve tváři se taky zdála šedivět. Ještě že nenosil šedivý oblek. Výraz tváře byl výraz intelektuála. To se, konečně, u něj dalo předpokládat.

„U nás před domem sedává bezdomovec.“ Sledovala jsem Pánka bedlivě. Ani nemrkl. „Sedí u paty protějšího domu na bobku. Všimla jsem si ho několikrát. A včera, pod nějakým těžko zjistitelným vlivem, jsem mu donesla svačinu. Vzal ji, poděkoval a to je všechno. Dneska tam už nebyl. Banalita, samozřejmě, ale řekněte mi, urazila jsem ho tou, jak to říct, laskavostí?“

Ve tváři mu hrál mírný úsměv. Pan kolega Pánek je ušlechtilý člověk. A musím říct, že kdyby mu nebylo už šedesát let, byl by to pořád pěkný mužský. Co říkám, že by byl. Pořád je zajímavý mužský.

„Vy jste chtěla tu charitativní činnost opakovat?“

Zamyslela jsem se. Chtěla? Určitě jsem to měla na mysli. Nějak podvědomě jsem s tím počítala, proto mne zamrzelo, když tam neseděl.

„Těžko říct. Prostě tam nebyl, a tak jsem o tom neuvažovala. Proč s tím tady za vámi jdu. Jednak proto, že chci odvést pozornost od té lapálie s Hubáčkem, na kterou by jistě došlo, jednak chci slyšet váš názor. Myslíte, že jsem ho tím kusem chleba urazila?“

Teď se smál skoro nahlas.

„Milá paní kolegyně.“

Vzal mne za ruku, kterou jsem měla vedle jeho ruky na stole. Za řeči jsem si totiž k němu přisedla. Dívala jsem se na tu ruku skoro zmateně. Byla to ruka chlapa, žilnatá, měkká, práci nezvyklá. Myslím práci s tvrdými předměty. Takové jsem se já, žena, vyhýbat nemohla, protože by ji za mne nikdo neudělal. Jeho ruka tiskla moji ke stolu a trochu jí taky zacloumala. Nabrala jsem dech rozhodnuta svoji osvobodit od toho maskulinního útisku. Jenže mi nedal příležitost. Odtáhl se a řekl rozhodně:

„Abych vám mohl odpovědět, musel bych toho člověka znát. Možná že byl pouze překvapen. Možná že se styděl za svoji ubohost. Možná že mu do toho něco přišlo, co zasáhlo do pravidelného jednání, kterého jste si všimla. Možná že si něco našel, co ho zbavilo nutnosti tak trpně přežívat. Možná že se opět objeví, a pak se ho zeptejte. Jenom bych byl opatrný. Jak víte, jsou mezi lidmi rozdíly. Ale je dobře věřit v tu lepší stránku, kterou bychom jistě u každého našli.“

„Tím každým myslíte jistě i Hubáčka.“

Myslel tím jistě i Hubáčka, i když se díval z okna, kde nebylo nic vidět. Pak řekl něco, co zdánlivě s tím, o čem jsme mluvili, nesouviselo. Nepřekvapovalo mne to, dělal to tak celkem pravidelně:

„Podivné je, jak snadno a krátkozrace usuzujeme o člověku. Jistě nebudete odporovat tvrzení, že naši předci a předchůdci byli moudří. Samozřejmě, že neznajíce jich to tvrdíme proto, aby se neřeklo, že si jich nevážíme. Staří Egypťané měli bohyni Isidu, byla to usměvavá bohyně ironie. Její sestrou byla plačtivá bohyně Nephthys. Prý měla soucit s nebožtíky. Nemyslíte, že to je zvláštní a moudrá kombinace?“

Nemyslela jsem nic. Musela jsem počkat, až skončí. Obvykle to netrvalo dlouho.

„Je na nás rozhodnout se, jakou tu ironii uplatníme.“

Měla bych se zeptat, zda pořád ještě myslí na Hubáčka, nebo jen tak povšechně uvažuje?

„Může být krutá a drsná, může být jejím výsledkem smutek, neboť takový ironický šleh obvykle vyvolává soucit. Slušnému člověku bývá postiženého líto. Takových slušných lidí je mezi námi přece většina. Pokud to vztáhneme na nebožtíky, pak je to marná práce. Těm je to už jenom jedno.“

Rozuměla jsem tomu? Mám obavu, že ne.

Po obědě jsem se musela vrátit do sborovny. Jeden z otců mne žádal o audienci. V místnosti byla jenom Evženie Skružná. Stoupla jsem si k oknu a pozorovala šedivý mráček, jak ho vítr postrkuje v horních patrech oblohy.

„Co děti?“ ruším ticho neobvyklým dotazem. Evža měla dvě a občas je připomínala.

„Odkdy se zajímáš o děti?“

Vzhledem k okolnostem to byla případná otázka.

„Od té doby, co jsem si jistá, že žádné mít nebudu.“

„Prosím tě! Znám i starší matky. Dneska se to dá zařídit, ani chlapa k tomu nepotřebuješ.“

Myslím, že jsem rozhovor nezačala šťastně.

„Jo, děti.“ Rozhodla se odpovědět mi na otázku. „Normální. Občas je obtížné s nimi vydržet. Pak to zas jde.“

Po chvíli se rozhodla pokračovat: „Klukovi je dvanáct a měří metr sedmdesát. Boty má větší než táta.“

Zírala jsem udiveně. Ani jsem se nesnažila uvědomit si všechny souvislosti.

„Vůbec netušíme, po kom se to dítě vyvedlo. Až bude maturovat, bude měřit dva metry.“

K tomu jsem neměla co dodat.

Zdálo se, že jsme téma duchaplně vyčerpaly. Jenže Evžena bouchla jedním sešitem na hromádku ostatních a vzdychla.

„Jo,“ řekla. Zdálo se mi, že tak expresívně začíná každý hovor. „Všimla sis, že je Pánek nahluchlý?“

Protože jsem na to nic neřekla, pokračovala: „Když se na tebe dívá, nic nepoznáš. Když se od tebe odvrátí, nastávají mu asi potíže. Myslím s komunikací. Problémy mu nastanou, až si toho všimnou studenti. Někdy jsou to docela zlá pacholátka. Nevíš, kdy jde do penze? Pak se těch problémů zbaví.“

Co na to mám říct?

„Tys nebyla na sezení s ředitelem, když měl narozeniny?“

„Byla, přišla jsem pozdě, musela jsem si vyzvednout sukni z čistírny. Ale přinesla jsem mu kytku,“ odpověděla.

„Kdybys tam byla od začátku, slyšela bys, jak nás Pánek překvapil.“ Viděla jsem, že Evženie je ochotna se taky nechat překvapit.

„Nenapínej mne. Čím vás mohl Pánek překvapit?“

„Vyndal z kapsy krabičku a v té krabičce měl cosi, co slabě pískalo. Takový malý špuntík. Strčil si to do ucha a sluchadlo přestalo pištět. Říkal, že s tím slyší kluky, jak ho v poslední lavici pomlouvají.“

Viděla jsem, jak Evženie zaraženě kouká na stůl před sebou.

„Udělala jsem botu, viď?“

„Čas od času se nám to stane.“

Po chvíli, když se už zvedla, že půjde domů: „Proto on teď nosí vlasy přes uši, aby to nebylo vidět. A já jsem si myslela, že to je nějaká umělecká póza.“

„Jo, ještě jednu věc,“ pokračovala: „Když už drbeme, slyšela jsi, že tu Hubáček chce založit nějakou politickou stranu?“

„Co to plácáš: Stranu kocourkovských učitelů?“

„Ne, vážně. Základní organizaci nějaké strany. Kolik jich tu je, tak jedné z nich, určitě pravicové. Vysvětloval to tak, že učitel nesmí stát stranou společenského dění.“

„V ní bude samozřejmě Hubáček předseda a školník, jednatel. Ředitel čestný předseda.“

„Budou psát posudky, doporučovat, jak jsme to prý už jednou zažili. Budeme stranickými důvěrníky. Hurá.“ Ani já, ani Evža jsme nejásaly příliš upřímně.

Objednaný rodič naštěstí zaklepal a vešel.

3.

Kdybych chtěla být vulgární, řekla bych, že mi ten chlap dal zabrat. Hubáček, samozřejmě. Půl noci jsem to všechno znova přehrávala na svém osobním počítači. Druhou půlku jsem se pak pokoušela usnout. Pánek se přece tvářil tak, jako by všechno neskončilo, myslím, že měl pocit, že mi ten mizera bude stát v cestě. To byl výraz mé babičky, která v cestě viděla vždy nějakého protivníka, který jí chce znepříjemnit život. Čím by mi mohl škodit? Vždycky se najde nějaký způsob, když o to člověku jde. Nejsnazší způsob je pomluva. Vždyť ho všichni znají. A o čem by to asi bylo? Zbytečně si dělám starosti, zatím se nic neděje, pan Hubáček se asi teď doma stydí pod peřinou. Nespí, jako já nespím, a vymýšlí, jak mi uškodit.

Bože, což s tím nepřestanu? Vstala jsem a vzala si prášek na spaní. Dormicum. Je to k něčemu? Zatím jsem s tím nic nepodnikala, neměla jsem důvod. Teď, když mne čekají boje s Hubáčkovou záškodnickou armádou, se mi to může hodit. Bylo to k smíchu, ale bohužel i k pláči. Trochu jsem si poplakala do polštáře a slibovala si od toho uklidnění. Jenže místo toho přišel můj drahoušek.

Kolik by mu bylo? Čtyři roky. To je to už tak dávno? Co asi dělá Oldřich? Dlouho se už neozval. Proč by se ozýval? Stejně je už na všechno pozdě.

Šla jsem se do kuchyně napít, vzpomínky jsem nespláchla. Vzalo mne to ve vlaku hned někde za Táborem. Křeče v břiše. Tohle nejsou křeče z jídla. Věděla jsem, že je zle. To ženská pozná, i když ještě nic podobného nezažila. Co si počít? Kupé plné lidí. Vzala jsem kabelu a šla s ní na toaletu. Se mnou šla panika a držela mne za ruku. Bože, dítě na poslední chvíli a to mám o ně přijít? Nacpěte si do kalhotek kabátek od pyžama! Možná do nějakých babiččiných reformek, ale do něčeho tak přiléhavého, jako jsou dámské kalhotky? Narvala jsem tam ubrousky a toaletní papír, který zatím nikdo neukradl a kterého byla na záchodě značná zásoba. Bolest trvala. Snad se od toho neumře. Pomoc musí přijít brzy. Ve vlaku? Tady mi nikdo nepomůže. Omdlím na chodbičce a snad průvodčí v nebližší stanici zavolá pomoc. Jenže to nesmíš padnout na zamčeném záchodě.

Potácím se ven. Štěstí. Dva policisti v černém, vyhrnuté rukávy, síla z nich sálala. Poznali, že mi něco je.

Říkám, že jsem tady potratila. Koukali dost vyjeveně. Někam si lehnout.

„Kde je vaše kupé?“

Ukázala jsem na dveře. Všechny mé spolucestující vyhnali. Snad to udělali šetrně, nevím. Brala jsem na vědomí jenom něco. Především to, že jsem se na dítě těšila, a ono skončilo tak nedůstojně. Lidé, kteří se mnou seděli ještě před chvilkou a nezúčastněně se dívali na míhající se pole za oknem, se teď ztratili. Rozešli se do ostatních kupé. Ti dva mne položili na sedadlo, zatáhli záclony a postarali se o to, aby nikdo nepostával za dveřmi. Jeden pak dlouho telefonoval.

„V Benešově na nás bude čekat sanitka. Jsme ve třetím vagónu, postarají se o vás. Nemějte strach.“

O mne nešlo, šlo o dítě. To však už bylo ztracené. Viděli to na mně a ten starší mne držel za ruku. Dodnes na to myslím s dojetím. Zažil to ještě někdy? Potrat ve vlaku. Doufám, že ne. V Benešově se pokoušeli saniťáci marně nastoupit s nosítky, policista mne musel vynést. Uložil mne na ně až venku. Kolem bylo plno lidí, i jedna červená čepice, asi výpravčího.

„Nemá tašku,“ křikl jeden z policistů a vrhl se na schody. Taška, v ní doklady. Děkovala jsem chabě. Když mne nakládali do auta, bylo mi líto, že ty dva poldíky už neuvidím. Tak na ně alespoň teď myslím.

Ten nešťastný spontánní potrat znamenal obrat v mém životě. To je silné slovo, obrat. Pravda je, že jsem Oldřichovi neřekla, že jsem těhotná, chtěla jsem ho překvapit. Hloupá husa. Špatná herečka. Přece za ním nepůjdu a nebudu se chlubit, že to vzalo takový konec. Jak se chlapi dívají na ženy, které nejsou s to dítě donosit? Já nevím. Tenkrát jsem se místo toho, abych se mu vrhla kolem krku a naříkala nad naším společným neštěstím, uzavřela a čekala, až to přejde. Co až přejde?

Odháněla jsem ho od sebe. To dá rozum proč. Jenže on si to vyložil po svém. Žádná psychologie. Někteří chlapi jsou zkrátka pitomí. Tak jsme se zaháněli navzájem, dělali si schválnosti, a když jsem pak už byla v pořádku, zbyla mi jenom iluze, že to dítě mohlo klidně vedle nás a spolu s námi růst, procházet všemi stádii vývoje dítěte, dneska by mu byly čtyři roky a byl by to človíček plný sil a radosti.

Smutek a beznaděj. Může mít žena, které bude čtyřicet, ještě šanci? Někdo by se určitě našel, kdo by bez nároků na budoucí závazky byl ochoten to dítě se mnou zplodit. Třeba ten bezdomovec venku.

Takové pitomé nápady – a prášek nic.

Vstala jsem, prošla se po bytě, znovu jsem se napila a zavřela okno. A ten chlap tam venku sedí! Opravdu. Sedí a spí. Drží tam stráž.

Srdce se mi rozbouchalo. Co by asi řekl, kdybych ho přiměla, aby vstal a šel se mnou. Tady by se vykoupal a udělal by ten zázrak plození.

Tak pitomý nápad od paní profesorky, jež si zakládá na své cti, na přiměřené vzdělanosti a na veřejném souhlasu se svou činností, která je záslužná a na kterou s úctou myslí řada absolventů ústavu. Ano, řada absolventů. A ty tu stojíš u okna v noční košili, brní ti nohy a myslíš na to, jak zplodíš dítě s nějakým chudákem, o kterém ani nevíš, jestli nemá nějakou přenosnou nebo dědičnou nemoc.

Lůžko se časem přizpůsobilo mé postavě, mým rozměrům a mé hmotnosti. Příjemné zjištění. Té nezúčastněné hmotě jsem dala svůj tvar. Přijala ho, nevzpouzela se. Není to nic světoborného, ale je to moje lůžko a moje tělo, jedno v druhém našlo zalíbení. Tady jsem konečně svobodná. Nikdo mne nesleduje a nikdo mne nehodnotí. Ve škole mne má pořád někdo na očích. Jestli mám spát, neměla bych se protahovat. Zahrnu si hlavu polštářem. Tady je skutečně můj nejintimnější svět. Tady jsem sama jenom se svým dechem. Jako malá holka jsem si vždycky přála usínat jen se svým dechem, zakrýt se před světem, před pohádkovými příšerami a konečně i před andělíčkem můjstrážníčkem.

Nejde to. Pod polštářem je horko. Zvláštní, že právě teď je mi horko. Jindy se mi pod ním dobře usne. Ty dnešní mladé holky jsou prima. Jak se mu postavila. Předběhla mne. Musela bych mu v tom jednání zabránit, ale ona to vzala na sebe. Co takové house může přimět k tomu, aby okřikla svého profesora, když má jistotu, že dotyčný jedná nesprávně? Proč se jen nepřikrčí a pak ho dodatečně pomlouvá? Kde vidí takový mladý člověk příklad? Kolem sebe, v televizi sotva, nebo v literatuře? Tam určitě, v televizi vidí jenom, no, já nevím, televize mne obchází. Rozhodně je to nezvyklé. Musí to být v tom člověku, silné zaujetí pro spravedlnost. Kdybych byla ochotna se přiznat, řekla bych, ne, raději toho nechám. Spi… kruci, kolik je hodin? Kolik je hodin, je jedno. Máš v sobě prášek na spaní a on nezabírá. Měla bych si vzít ještě jeden. Vzbudí mne pak někdo? Zaspím, protože usnu až za svítání. Konečně, do svítání už není daleko. V kolik hodin začne v této roční době svítat?

Pak si začala představovat, že má vedle sebe muže. Odsunula se na kraj a nechala mu dost místa. Chlap se roztahuje a roztahuje, až není pro mne na lůžku místo, jediné řešení je, že se naše těla prostoupí a tak se na tu plochu vejdou. A voní hořce. Není pravda, že chlapi smrděj. To asi páchne jenom ten policajt, který má mezi námi děvčaty ve sborovně vysoký kurs. Tenhle můj nepáchne, ale voní. Voní lulkovým tabákem a nedefinovatelnou vůní své osobnosti. Až se z toho člověku točí hlava. Kdejaká ženská by byla ochotna té vůni podlehnout. Odevzdat se jí. Vstoupit do začarovaného kruhu, ve kterém vzlíná jenom touha.

Bože, taková banalita. Vzlínavá touha. A ty se zatraceně moc sleduješ. Už ani pod tím pitomým polštářem se nepřestáváš kontrolovat.

Vstala a šla se napít. Sklenice vody z ledničky byla moc studená. Venku svítily hvězdy. Cítila, že jde o nadsázku. Sem tam nějaká jasnější hvězda byla vidět. Hledejte v prosvíceném pražském nebi hvězdu. A ten chlap tam spal a měl zvrácenou hlavu, jako by je pozoroval.

4.

Do školy jsem doběhla na poslední chvíli. Protože hrozilo, že se zhorší počasí, musela jsem si vzít a teď odložit zimní plášť a to mne ještě trochu zdrželo, takže jsem do třídy vběhla s téměř vyplazeným jazykem. Musím se uklidnit, musím se uklidnit. Nemohu začít hodinu s tak bujně se dmoucím hrudníkem. Co by si kluci pomysleli. Otázka, co by si kluci pomysleli, mne přinutila k smíchu. Smála jsem se tiše a smáli se i žáci, když viděli smějící se profesorku. Potvrdili tím, že se člověk může smát, aniž k tomu má důvod. Pokud ovšem jako důvod nestačí, že se už někdo směje. Smích je zkrátka nakažlivý. Stejně jako jiný projev emocí. Kdybych se rozplakala, určitě by se nesmáli, ale byli by vážní, zamyšlení a tak.

„Co je tady k smíchu?“ zeptala se a vyvolala tak další, tentokrát už výbuch smíchu. „No tak dobře. Ale to už stačilo. Já jsem se smála tomu, jak jsem málem přišla pozdě. Nemělo by se mi to stát, ale jako člověk dělám chyby, v tomto případě jsem trochu zaspala.“ A pak se už dali do práce.

Vyučovací hodina měla přesně konstruovaný program. Měla jednotlivé pasáže, ve kterých byl v jisté rovnováze prvek látku rozvíjející s opakovacím, čas podněcující motivaci studentů, který vypadal jako oddechový čas, i když byl pečlivě komponován. Ti kluci netuší, že jimi tady dost surově manipuluji. V tomto případě je manipulace žádoucí. Povzbudivá. Vyprávím historku jako ze života a ona ta historka byla pečlivě vybrána a odzkoušena. Vlastně výchova, a tady jde skutečně o výchovu nesenou na vzdělávacím materiálu, není nic jiného. Tam, kde se ještě rozumová složka není s to samostatně rozhodnout pro určité pojetí děje, musí být k tomuto přijetí student nějak přiveden. Co s tím později udělá, jak naloží s poznatky, které si tady založil do paměti, je už jeho věc a věc okolností, do kterých bude zařazen. Další jeho zkušenost a zaujetí rozhodnou, jak v životě obstojí. Jenže v tomhle věku musí dostat to, co ukládají osnovy.

Když má člověk dar řeči a fantazii, tak to jde.

Marta Zpěváková seděla jako buchta. Všimla jsem si toho, že je asi dost nesvá. Asi taky nespala. Takže jsme byly dvě, které se nevyspaly. Tu hodinu jsem si odpustila zkoušení, kterým jsem pravidelně zahajovala výuku. Látku probíranou minulou hodinu jsem však nenápadně vyzkoušela přesně mířenými dotazy, odpovědi jsem sice neznámkovala, ale potvrzovaly celkem dobře mou zkušenost se studenty a s úrovní jejich poznání.

Hodina skončila za vzájemné shody.

„Paní profesorko, prosím vás.“

Byla to Zpěváková, zastavila mne ve dveřích.

Zvednuté obočí znamenalo otázku. Co si přeješ?

„Já jsem o tom doma mluvila s tátou. Myslím o to incidentu. Byl to přece incident, nebo nebyl? Byl.“

Proboha! Incident. Tak se to dostane na schůzi rodičů a bude se to rozmazávat na okrese.

„Co na to rodiče?“

„Táta se rozhodl, že mne přehlásí na jinou školu. On toho Hubáčka totiž zná a ví, co od něj mohu čekat.“

Málem se mi podlomily nohy. Jinak hezká dívčina tvář dostala výraz fanatika, který má před sebou úkol, poslání bojovníka za pravdu.

„To mne v tom necháš samotnou?“ Hned jsem věděla, že jsem to neměla říkat. Taky jsem se rychle zasmála a nějak to zamlouvala. Přece se nic neděje. Není třeba mít obavy. Pan profesor Hubáček se jistě omluví a bude klid.

„Táta o něm ví, že to je strašnej... strašná... no, já souhlasím s tím přechodem, zbytečný války a neklid jenom kvůli tomu, že někomu chybí výchova. Zní to blbě říct o vychovateli, že mu chybí vychování, ale musíte sama říct, že mám právo si to myslet. Celá třída si to myslí.“

Tak. Celá třída si myslí, že pan profesor Hubáček postrádá přiměřené vychování.

„Děvče, měla bys jít do třídy, to, co tady říkáš, je strašná věc a já nevím, co s tím.“

„To je mi líto, jestli si to myslíte, že jako nevíte, co s tím.“

To jako myslí, že by mi mohla poradit? Něco se ve mně vzepřelo. Všechno má své hranice. Holka, jdi si, já už na tebe nemám čas.

Ve sborovně byl klid. Dnes žádné hrátky mezi námi děvčaty. Dokonce přišel ředitel a zkoumavě pátral v našich tvářích. Co v nich hledal, neřekl.

„Kolega Hubáček musel ráno k zubaři. Volal mi to celý nesvůj. Když začne zub, ohledy jdou stranou. Vidím, že teď má právě okno paní kolegyně Skružná. Buďte tak laskavá a vydržte to hodinu ve druhé třídě.“

Evženie protáhla čelist, nic však nenamítala. V sextě žádnou výuku neměla, takže to byl zástup skutečně elegantní. Já jsem měla taky volno a mne ředitel pominul.

„Pane řediteli,“ slyšela jsem se, „já mám právě teď okénko, já to za Evženii vezmu. Pan kolega učí dějepis stejně jako já, takže ten zástup bude mít logiku.“

Pokud se někdo divil, a mohlo jich být dost, kteří by si mohli klást různé otázky, nedal nic najevo. Jenom Evženie, která byla ráda, a ředitel, který v tom viděl jenom projev vzácné píle.

Dala jsem jim zabrat, studentíkům. Tak zanedbanou třídu aby člověk pohledal. Pan kolega si s výukou nedělal starost. Studenti mohli leccos předstírat, ale nemohli popřít, že pracovali jenom příležitostně. Co teď s tím? Nic. Pouze osobní zjištění, které nemá objektivní platnost.

„Jak jste si to užila?“ položila mi otázku doktorka Krámská, když jsem se vrátila do sborovny. Krámská přišla z nějaké venkovské univerzity, a protože se nedostala v Praze na žádnou fakultu, musela se spokojit s naší školou. Zato důsledně trvala na svém doktorátu a za jméno si psala i ten kus abecedy, ke kterému přišla na fakultě. Je taky celkem logické, že si s nikým ze sboru netykala.

„Nešlo mi o to si v té třídě užívat. Pouze jsem suplovala za kolegu Hubáčka.“

Nedala na sobě nic znát, ale určitě se jí má odpověď dotkla. Otázkou měla něco na mysli, něco, na co jsem mohla sama přijít. Na každém to kluci z této třídy zkoušeli. Odváděli pozornost učitele od probírané látky.

Musela jsem si přiznat, že i v této třídě bylo několik přemýšlivých studentů. Mnohým bylo trapné, že odpovídat na mé otázky jim dělá potíž, proto se mne snažili zaujmout svými. Hubáček se patrně specializoval na historická data a nezatěžoval se souvislostmi, které historické události nabízely. Poměrně brzy na mne kluci vyrukovali s otázkou, co si myslím o tom, že se dá čekat velká globální katastrofa.

Nejsem si jista, zda jsem se tvářila dostatečně inteligentně, když jsem otázku vzala na vědomí. Chvíli jsem mlčela a pak se pokusila vrátit ke svému předešlému dotazu, který oné globální katastrofě předcházel. Uculovali se, vzali s libostí na vědomí mé rozpaky. Otázka to byla zvláštní, o globálních katastrofách jsem neměla dost informací.

„Odkdy se touto školní budovou plíží obava z globální katastrofy?“

„Paní profesorko, o vás se celkem, a možná že právem, soudí, že jste informovaná a vůči studentům tolerantní.“

Bylo vidět, že s vydíráním mají zkušenost.

„Nejsem si jistá, zda vám mám za tuto poklonu děkovat. Ale máme tady látku, která sice nevypadá na globální katastrofu, pokud ovšem díky svým rozměrům nepovažujete případnou maturitní zkoušku za něco podobného.“

Smáli se celkem svobodně. Pak jeden, patrně mluvčí tohoto katastrofického hnutí, mne poučil: „Když se tomu budete věnovat, myslím hledat poučení, dojdete spolu s námi k poznání, že nás celkem logicky čeká zhroucení technické civilizace.“

„Jak se to zhroucení podle vás projeví?“ Proti své vůli jsem podlehla tomuto tlaku. Celá třída byla v pozoru. Jestli se do té doby tvářili otráveně, jestli uhýbali očima a předstírali svou momentální nepřítomnost, když ne fyzickou, tak alespoň duševní, tak teď byli všichni na svém místě. Přitom jsem cítila něco jako zatím neurčitý, vzdálený, ale přece jenom obdiv. Kolik jim je let?

„Všechno přestane fungovat,“ zněla odpověď. „Pud sebezáchovy prudce vybuchne. Lidé se budou rvát o nezbytné životní prostředky. V chaosu, který nastane, budou slabí likvidováni. Přežijí jenom silní a organizovaní.“

Pak jsem se díky zmatku, který ve mně ty věty vyvolaly, zeptala, jak na to reagoval pan profesor Hubáček. Kluk mávl opovržlivě rukou.

„Kdepak. Ten nás má za blbce.“

„Takovéhle výrazy si vyprošuji!“ Dřív než jsem se stačila rozhodnout, zda se mám cítit být dotčena, kluk pokračoval:

„Všichni strkají hlavu do písku a dělají, že se nic neděje. Jenže až to bouchne, bude pozdě uvažovat co dělat dřív. Ti, kdo budou připraveni, se musejí chopit zbraní, vyrabovat supermarkety a zásobit se jídlem, zabrat půdu a odpovídající množství žen. Z výuky víme, jak vypadalo středověké společenství. Na podobném principu budou organizovány současné komuny lidí, kteří budou chtít přežít. Je vám něco, paní profesorko?“

Co by mi bylo? Možná že mi jich bylo maloučko líto.

„To máte tak,“ říkám, „Dante Alighieri, jistě jste o něm slyšeli a o jeho díle Božská komedie taky. Tam poznáte, jak se lidé ve třináctém století báli pekla. Nebo Huxley a jeho Konec civilizace, tuším že z roku 1933. Katolíci věří v konec světa. Čas od času ho někdo předpovídá. Co je na tom? Náš individuální konec je celkem nasnadě. Proč od toho neodvodit konec všeho? Mělo by to svoji logiku. Věřte, studenti, každá doba se na to dívá z pohledu svých problémů. Obraz zmechanizovaného, odlidštěného světa je velmi sugestivní. A pak, mládenci,“ dívky jsem z nějakého, mně v tu chvíli neznámého důvodu vynechala, „takováto proroctví jsou pro lidi velmi přitažlivá. Vyslovují se proto, aby se neuskutečnila. Nebo aby lidé věřili, že na ně nedojde.“

Myslím, že jsem je dost zklamala. Ještě chvíli o věci vedli řeč, ale pak se stáhli do sebe. Hodina vzala za své. Neměla jsem dost síly ve svém osvětovém úsilí pokračovat. V takové pseudostředověké komuně bych asi neměla místo. Na rození dětí bych byla podle nich už jistě stará – a pást krávy? Možná, s jistou tolerancí neodborného jednání, by mne mohli vzít na milost.

„Na každém to zkoušejí,“ řekla Krámská pohrdavě. „Na mne si nepřišli. Vy jste jim podlehla?“

Usoudila oprávněně z toho, jak jsem se tvářila?

„Co máte na mysli? Já bych ten ročník nechtěla učit, protože jim chybí znalost souvislostí mezi fakty. Z jedné hodiny se ovšem nedá nějak podstatně usuzovat. Bude tam několik inteligentních jedinců, nicméně těžko soudit, když studenti mlčí.“

Přítomní se věnovali svým problémům, znalosti nebo aktivita sextánů je nevzrušovala. Někdo svačil, někdo nahlížel do poznámek. Globální katastrofa, která hrozila, že jim spadne na záda, nebyla zatím v dohledu jejich zájmu. Jak by na věc nahlížel bezdomovec podpírající svými zády patu protějšího domu? Ani jsem se ráno nepodívala, jestli tam je. V tom spěchu jsem si nevzpomněla. Měla jsem mu dát snídani, snad tam bude večer.

Je celkem jasné, že se podobnými situacemi nemohu vzrušovat. Jde to kolem mne jako nezbytnost. Vlastně mělo by to tak jít. Kdybych se vším vzrušovala, vším, co vzrušení nabízí, umřela bych vyčerpáním, marností svého snažení, které předpokládám. O co bych se však měla snažit? Porozumět jim? Možná že své podněty vznášejí z pouhého hecu. Ze snahy kantorovi zamotat hlavu. Přinutit ho uvažovat o něčem, o čem uvažovat není třeba: Skutečně o tom není třeba uvažovat? Nic o tom nevím, nemohu přece rozhodnout, že šlo o omyl. Spíš šlo o úchylku, která měla jediný cíl – zabránit hostující učitelce pátrat po jejich vědomostech...

Kdybych byla o deset let starší, mohli by to být mé děti. Alespoň jeden z nich určitě. Jejich čas je nádherný čas. Bez ohledu na společenské nebo jiné okolnosti. V jejich věku, bože, o čem to uvažuji? To jsou myšlenky staré důchodkyně, která teskní nad minulým mládím. Jejich čas je přece i můj čas! Takhle jenom časem mrhají. Nezodpovědně se věnují věcem, které nemají vliv na jejich kvalifikaci.

Je to pravda? Houby. Jak mám rozhodnout, zda nemají pravdu, když o tom nic nevím? Globální krize. Společnost beru tak, jak je, přesněji, jak se mi jeví. Před léty jsem jako holka cinkala na náměstí klíči, protože cinkali ostatní. Vím celkem jistě, že nemám na nic vliv, a tak se k dějům nevyjadřuji. Sem tam utrousím poznámku k tomu, o čem se ve sborovně mluví. Že by mělo být všechno jinak, všechno lepší, protože náš národ má na to, aby žil na slušné evropské úrovni. To je všechno. Nespočet výhrad k politikům. Mnozí mají odpornou tvář. Sálá z ní ohyzdná spokojenost nebo zavilá nenávist. Ach jo! Kdeže jsou časy staré řecké demokracie. Časy, kdy si staroch Sokrates okopával palce na athénské agoře.

Bylo by stejně zajímavé dozvědět se, s jakými pocity tehdejší vzdělanci odmítali názory vládnoucích politiků. Nic snadnějšího. Nalistuj si v některém svazku dějin a zbytek si domysli. Lidé jsou pořád jenom lidmi, nezáleží na tom, ve kterém století si to uvědomují. A nemusí to být kdo ví co, stačí takový Diogenes Laertios.

Když se dostala domů, bylo to dost pozdě na to, aby se zdržovala přípravou večeře, odbyla se kusem šunky a dvěma rohlíky, koupenými v samoobsluze, která lákala zákazníky tím, že zavírala až ve dvacet hodin, našla vzpomenutou knihu a hledala odpověď na otázku, jak se minulí vzdělanci chovali k současným svým politikům. Střílel je snad jenom Stalin. Kdyby jenom Stalin. Rozhlédnout po světě se mi nechce. Svět je pořád v jakémsi předkulturním stádiu svého vývoje. A to si chlubivě myslíme, jací jsme pašáci.

A zase neusnu. Zatracenej svět, i do postele se mnou leze, pořád se vnucuje, obtěžuje, zbavit se ho člověk nemůže.

Vzala jsem si půl prášku a zapila ho vodou z vodovodu. Prý je to voda nezávadná, k pití způsobilá.

Mikrosvět v kontrastu s makrosvětem. Záviděla jsem těm, kteří se uchýlili do svého světa a kašlali na okolí. Třeba taková Růžena Sobotková. Ráno si zašla do kostela nabít baterie energií, která jí vydržela do dalšího rána. Za socialismu s tím prý měla značné potíže. Teď to nikomu nevadilo. Její mikrosvět se rozšířil do okolí. Kam až sahal? Nebo se její makrosvět změnil a nahradil ten okolní svět? Obsadil jeho stěžejní body obrany? To by chtělo promyslet. Jenže pak jsem usnula a na promýšlení už nedošlo.

5.

„Paní profesorko!“

Výkřik sousedky z druhého patra mne zastavil, když jsem se vracela druhý den ze školy domů. Co mi může chtít? Nikdy se se mnou nebaví, teď mne najednou osloví tak oficiálně.

„Co máte na srdci, paní Zahradníková?“

„To je těžký. Mám něco na srdci, nemám nic na srdci. Je to věc názoru, nevím, jestli můžu, a nevím ani, jestli mi do toho něco je, nebo není.“

Znělo to podivně. Neví, jestli může nebo nemůže.

„Tak se rozhodněte, paní Zahradníková, ať tu nevystojíme před domem důlek.“

Viděla jsem, jak jí ztuhly rysy v obličeji. Bylo jí asi padesát, některé ženy v tomhle věku jsou ještě pěkné ženské. Vidím, že paní Zahradníková mezi ně bohužel nepatří.

„Důlek, říkáte. Nevystojíme. Tím chcete říct, co tím myslíte, paní profesorko?“

Co na tohle říct? Ta osoba se chce pohádat. Vidím jí to na očích.

„Tím myslím, a nemyslím tím nic jiného, než že když mi chcete něco říct, tak to klidně řekněte. Říkala jste, že máte něco na srdci. Tak ven s tím.“

Opět váhala. Tentokrát už ne s tím, zda má něco říct, ale s tím, jestli mne má urazit. Bylo to na ní vidět, že by se ráda pohádala. Ale možná, že jí křivdím. Jsem z toho Hubáčka pořád tak vyhraněná, bolí ho zuby, chudáka. To jistě z toho, jak jsem ho urazila. Někteří lidé jsou zkrátka asi takoví, že stačí křivý pohled, a už se hroutí. Paní Zahradníková ovšem nebyl ten typ. Ta by se snad zhroutila, jen kdyby na ni najela tramvaj.

„Pospícháte, že jo.“

Už mne to tedy přestávalo bavit. Člověk se ovšem nemůže od lidí jen tak distancovat. Zejména ne od lidí, kteří patří mezi lid. Nebyla jsem nikdy ani politik, ani nikdo, kdo byl na lidu závislý, ale přesto jsem měla v úctě pracující třídu, jak se jí snad říká. Byl to vliv rodiny, která mne měla k úctě k lidem fyzické práce. A paní Zahradníková se nějak podobně živila.

„Ano, pospíchám. Jdu z práce.“

„Chtěla jsem se vás zeptat. Vy živíte támhle toho chlapa, co sedává naproti u zdi. Já jsem vás ráno viděla, jak mu dáváte něco k jídlu.“

Tvářila se vítězně. Přistihla mne při nevhodném jednání.

Přestoupila jsem z nohy na nohu. Jak jsem se tvářila, nevím. Ale couvla o krok zpátky.

„Vyčítáte mi, že jsem mu dala krajíc chleba?“

„Jo. To vám vyčítám. To se nám tady mají usazovat vandráci? Máme se snad rozdělit a každej den mu tam nosit večeři? Jestli vám jde o to, tak řekněte, dáme to na domovní schůzi.“

Přiznám se, že nevím, co na to říct. Jako mne ve škole zaskočil Hubáček, zaskočila mne teď před naším domem Zahradníková.

„Dělejte, jak myslíte. Já jsem ovšem byla přesvědčená, že jste křesťanka a že pomáhat bližním, kteří jsou v nouzi, je povinnost věřících. A když už na to přijde, já taky nosím támhle ptákům do krmítka ovesné vločky. Nejsou to sice křesťani, ale jsou to živí tvorové.“ Mohla jsem taky říct tvorové boží, ale to bych je přiblížila příliš této supící dámě.

„No jo, pak nám tady holubi serou na parapet. Vaší vinou.“

Udělala jsem vpravo bok a zašla do domu. Co tam dál madam Zahradníková vykřikovala, bylo už nad mé síly. Patrně vyhrožovala, že budu muset umýt všechny podělané parapety v domě. Někdo právě stoupal po těch třech schodech, které dělily vchod od ulice. Ať si taky užije. Protože Zahradníková jistě neopomene rozšířit po domě zvěst, že „ta profesorka ze čtvrtého patra tady živí jednoho vandráka. Není vám to divné? Mně tedy je!“

Zlost mnou lomcovala.

Jenže jsem si ji neměla na kom vybít. To je štěstí vdaných žen, když přijdou domů takhle nabuzené, vylijí si zlost na manželovi. Pokud je to člověk rozumný, tak to pochopí. Mně nezbylo než sednout na rotoped a šlapat a šlapat. Až do úplného sebezničení. Přitom jsem si říkala, že lidé tohoto typu přece taky patří mezi lidi. Nechtěla jsem přímo říci, že jde o blbce, chvíli jsem předstírala slušné vychování, ale pak jsem se neudržela a opakovala to slovo, až už jsem nemohla šlapat. Trochu se mi ulevilo, ale ne zase moc. Zase mne na oplátku bolely nohy.

Rozhlédla jsem se po svém příbytku. Měla jsem dobrou vůli přizpůsobit ho své povaze. Bylo to samozřejmě limitováno mými učitelskými možnostmi. Nekupovala jsem levné věci, a proto mi trvalo dost dlouho, než jsem se zařídila. Nebylo mi proti mysli obejít čas od času nějaký bazar, kde se mohly zcela paradoxně najít slušné kusy nábytku po někom, kdo opustil toto slzavé údolí a jehož dědici neměli ponětí, jakou hodnotu má to, co jim po něm zůstalo. Tak jsem v Roudnici objevila portrét staříka od mistra z devatenáctého století. Kolega Pánek, kterého jsem přivedla, aby se na něj podíval, ho určil jako Němce Grafstadta, zapomenutého už, ale to mi nevadilo, že je autor zapomenutý. Model byl taky zapomenutý, ale teď na rozdíl od mistra byl připomínaný. Pánek na něm zapracoval a zašlé už barvy ožily. Byl to pěkný starý pán a já jsem si mohla připomínat jeho osud. Nabízel velmi mnoho příležitostí.

Bylo třeba dát se do úklidu. Chtělo to vytáhnout vysavač a vířit prach. Otevřít okna, aby ty potvory, na jejichž jméno si nemohu vzpomenout a kterých je prý v neustlané posteli na milión, roztoči to jsou, vyvanuly ven. Vysavač je nechutná příšera. Dělá to hluk a je to obtížné. A taky není slyšet telefon. Jenže kdo by mi volal? Utírám prach, který se usadil, a říkám si, proč to všechno děláš. Proč? Stejně to nikdo neocení. Přece neuklízím proto, aby mne někdo chválil! Uklízím proto, že mám ráda pořádek, čisté prostředí. Vyměním ložní prádlo, i když to vlastně ještě není třeba, nacpu je do pračky a v sobotu je vyperu. Teď ještě něco k jídlu, bože, jak mne to obtěžuje. Když mi bylo tak asi patnáct let, jídlo mne v poledne příšerně zdržovalo. Nemohla jsem se odtrhnout od svých zálib. Matka mne musela honit k talíři. Dnes je mi to protivné tím, že si to musím sama připravit. Jen pro sebe. Stojí to za tu námahu?

Člověka mého typu živí velkoprodejny s potravinami. Porci smaženého sýra stačí hodit do mikrovlnné trouby, nastavit čas a počkat. Pak to dát na talíř a divit se, proč se ten sýr tak roztekl. To však nevadí, na chuti mu to neubralo. Alespoň si kulturně prostřít. A decentní osvětlení. Mám přece nějakou úroveň. Co to je nějaká úroveň? Sedíš tu sama a máš blízko k tomu, abys začala fňukat. Je to tak, nač si stěžovat. Tenhle osud sis sama vybrala. Tak se jenom přizpůsob. Podívej se někam, kde máš technické krámy, a možná, že tam někde bude ještě nějaká svíčka od Vánoc. Zapal si ji a truchli trochu stylově.

Nejsem přece tak blbě sentimentální. Život je drsný. Přesvědčila mne o tom jak ta bába Zahradníková, tak ten bezdomovec, kterému donesu ten druhý díl sýra. Jeden mi stačí bohatě.

Telefon. Přímo zaječel, až jsem nadskočila.

Představil se jako Zpěvák. Bože, ještě tohle.

„Chápu, že vás obtěžuji, paní profesorko.“

Tak proč to, sakra, děláš, když víš, že mne obtěžuješ?

„Já zase na oplátku chápu, o co vám jde. Takže se navzájem chápeme. Máte nějaký podnětný návrh?“

Zarazil se, bodejť by ne. Chvíli koktal, připravil si nějakou řeč, možná obžalovací vůči škole? Ne, to by mi nevolal.

„Víte, to je poprvé, co volám profesora své dcery do bytu. Nás ta naše holka trochu vyvedla z míry.“

„Vaše dcera je neobyčejně statečná a rozumově vyspělá dívka. Nerada bych o ni přišla. To, co jste jí navrhl, bych zatím nechala jenom jako krajní možnost.“

Slyšela jsem, nebo spíš se domnívala, že ho z míry vyvedlo i to, že mi zavolal. Nikdy jsem ho neviděla, na schůzky chodila jenom jeho manželka a nechodil ani na školní plesy, pokud se konaly. Jenže ty byly dílem posledních ročníků, a pokud tam přišel nějaký student nižší třídy, pak to byl jenom kluk, holek bylo všude dost.

„Víte, já jsem toho vašeho kolegu znal. Vlastně ho pořád znám a to, co o něm vím, mne nenaplňuje optimismem. Je to zákeřnej člověk a i maličkost ho dovede přimět k jednání... no, raději se zdržím…“

„Uděláte dobře. Po telefonu podobné věci rozebírat není vhodné.“ Hned jsem věděla, že jsem udělala chybu, vzápětí to potvrdil.

„Neměl bych tedy za vámi někam přijít?“

Proboha, snad mi teď nenavrhne schůzku! Přísně konspirativní. Budu mít bílý karafiát a on Kóbe Shimbun z minulého týdne. Ne, to přeháním, mám nezvyklý sklon k ironii. To ta Zahradníková.

„Kam byste tak asi mohl přijít? Do školy? Jedině do školy…“

„Tam bych mohl potkat toho Hubáčka.“

„Proboha, pane Zpěváku! To dostává podivný nádech blízký jakési nezvyklé chorobě. Rodiče se přece snaží o svých dětech leccos vyzvědět, a kam mají jít, když jde o školní mládež? Přece do školy. Určitě ne někam do nočního podniku. Já mám sice sklon jednat trochu výlučně, ale ne když jde o mou studentku, která si zaslouží mou péči.“

Omlouval se. Pak ještě něco koktal a nakonec omluvu umocnil jejím zmnožením. Že si to všechno ještě promyslí a ozve se.

Všechno se mi to rozkládalo v hlavě. Nebyl to úspěšný den. Proč jsem mluvila o nočním podniku? Mohl si myslet, že kdyby mne pozval do nějakého lokálu, že bych souhlasila?

Netušila jsem, jak vypadá. Jestli bych mohla soudit podle dcery, je to pěkný chlap kolem čtyřicítky. Zabrzdi, takové úvahy nesvědčí o vyrovnané ženě, která má už hodně času za sebou. Jak asi o mně studenti mluví se svými rodiči? Pro ně jsem už stará bába, která je zcela mimo hru. Tedy mimo zájem, bez ambicí.

Až dosud mne podobné myšlenky obloukem míjely. Jsem skutečně bez ambicí? Samozřejmě, že jsem – a nejsem. Všechno je zatraceně relativní. Relativita hýbe světem. V živé přírodě hraje svůj houslový part, bez něj není organizace živé, rozumem kontrolované hmoty. Do čeho se to pouštím? Kdybych se snažila pochopit historii čehokoliv, bez relativity bych se neobešla. Ani při hodnocení toho idiota Hubáčka nemohu od ní odhlédnout. Myšlenka se plouží kolem a neví si rady. Měla bych ji zapudit a vzít si tu večeři. Odbývám se. Udělám si ještě krupičnou kaši. Už dlouho jsem kaši neměla. Ani nádobí se při tom příliš neušpiní. Sýr vypadá nechutně a chuť bude odpovídat vzhledu.

Přešla jsem k oknu. Z mé ložnice bylo vidět na roh protějšího domu. Neseděl tam. Snad ho ta ženská nevyhnala!

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.