Putování A. Š.

za lidskou důstojností

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2005 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-059-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-060-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-061-8 (PDF na CD)

ČÁST PRVNÍ

CESTOU SE K NAŠÍ VÝPRAVĚ

PO ÚTĚKU ČESKÝCH VOJSK

NÁŠ NÁVRAT DO VESNICE

TO BYLA NOC.

NO NIC.

MĚSTEČKO

KOČÁR STÁL NA DVOŘE.

NEVÍM, JAK TADY ŘÍKAJÍ NÁVSI,

FARÁŘ MĚL ASI ZE VŠEHO TĚŽKOU HLAVU…

CO TEĎ?

UŽ JSEM NEUSNUL

CESTA ZPÁTKY

NAHOŘE V POKOJI SEDĚLI VŠICHNI TŘI.

„TO UŽ JE RÁNO?“

ČÁST DRUHÁ

„TAK NEVÍM,“

V DIVADLE JSME BYLI BRZY.

KDYŽ JSEM SE KONEČNĚ PROBUDIL,

MYŠLENKY BY MNE MĚLY NAPADAT,

NERAD JSEM SE VRACEL

VYZNEJ SE, ČLOVĚČE,

RÁNO JSME MUSELI JÍT

PAN HRABĚ MONTIERE

TŘETÍHO DNE RÁNO

DÁL JSME JELI

DEN SE UBÍRAL

RÁNO NÁSLEDUJÍCÍHO DNE

ČÁST TŘETÍ

NEJSEM TAK NAIVNÍ,

PŘIJELI AŽ DRUHÝ DEN

RÁNO PŘIŠLO DŘÍV,

„TAK SI SEDNĚTE, ADAME.“

DĚVČE, DĚVČE,

DALI SI ZÁLEŽET, PÁNOVÉ.

ZLOČINCI BYLI DOPADENI,

PODSTATNOU ČÁST

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

ČÁST PRVNÍ

CESTOU SE K NAŠÍ VÝPRAVĚ

někde v Bavořích připojila paní Mustahlová. Mířila přibližně tam kam my, o důvodech své cesty řekla mému pánovi a  on nepokládal za nutné se mi svěřit. V této bouřlivé době bylo cestování osamělé ženy na pováženou, proto nijak neskrývala uspokojení z toho, že může jet s námi. Patrně se psala Musstaalová, nebo jinak, ale nikdo z nás jí psát nebude, tak to bylo jedno. Její jméno kočové naší výpravy zlehčovali oslovujíce ji v její nepřítomnosti paní von Furtmustál. Což vyvolávalo nesouhlas všech, tedy sluhů, pokud toho byli svědky. Když jsem byl s nimi sám, smál jsem se taky. Paní Mustahlová byla zřejmě bohatá, alespoň podle kočáru, mnoha zavazadel a tří sluhů, kteří s ní cestovali. Nebyla však dost bohatá na to, aby s sebou měla ozbrojený doprovod.

Důležité pro mne bylo, že v kočáru s ní cestovala mladá žena, vlastně ještě dívka, která se od starší dámy lišila nejen věkem, ale i půvaby. To, že je jistě půvabná, souviselo s předpokladem, že když žena cestuje kočárem, musí být samozřejmě krásná. Často se ovšem mé představy neshodovaly s tím, co jsem viděl.

Jak to všechno začalo? Mělo to vlastně začátky dva. První – to byla cesta pánů Slavaty a Martinice z okna na hromadu hnoje. Měšťané vyhazují odpadky do ulice, což je bohulibý zvyk, na kterém záleží především krysám a potkanům, lidé, kteří nevyhazují, s tím mají problémy. Jak je vidět, někdy je to i užitečné, když do toho někdo spadne z okna. Druhý začátek souvisel s tím, že náš pán Tadeáš z Vartemberka si zavolal mého otce, takto hajného na Vřísku, a řekl, že jeho syn – tedy já, Adam Šipka – pojede do světa. Nejdřív ale pomůže hraběti Brokovi cestu připravit.

Co na to měl otec říci? Jen se zeptal, kam se jako pojede. Že je Frankrajch daleko, to věděl. Nevěděl, na kterou je to stranu.

Můj pán mě jednoduše propůjčil hraběti Tadeáši Brokovi z Topštejna. Politické poměry v zemi přiměly Broka sbalit zavazadla a odjet, dokud to jde. Divil jsem se, proč něco takového nenapadlo Vartemberka, ale to byla jeho věc. Buď měl někde vlivné přímluvce, anebo věřil v nějakou spravedlnost, patrně tu nebeskou, která ukryta v mlhách nejistoty skýtá naději všem věřícím. V okolí nebyl nikdo, koho by mohl hrabě postrádat. Já jsem byl vlastně čekatel na úřad správce jeho statků, proto mne taky nechal vystudovat na univerzitě v Praze, aniž by tušil, co vzpomenutá defenestrace způsobí. Tomu, že hrabě vložil naděje do mého vzdělání, se mnozí divili, ale on věděl, proč to dělá. Určitě mu to kdekdo rozmlouval, protože mne znali jako osobu nevážnou, nešetřící své bližní slovy, která urážejí sluch i mrav.

Cesta sama o sobě nikoho neuváděla do ospalé nálady. Projíždět německými státy, kolik jich jenom je, všude na hranicích se nechat kontrolovat, odpovídat na naléhavé otázky – doba byla taková, že člověk musel být ostražitý. Silnice v Čechách byly ještě plné vojska, krajem táhli vysloužilci, kteří si ve válkách zřejmě nic nenakradli, a bylo jim hloupé přijít domů s prázdnou. Muži naší výpravy, včetně mne, byli neustále ve střehu, a tak jsme v jedné ruce drželi uzdu koně a v druhé palnou zbraň nebo kord. Já byl jako mluvčí našeho společenství. Už doma mne vybavili listem, který všem hlásal, že jsem správcem panství Vartemberk v Čechách, potvrzeno to bylo řadou důstojných pečetí, které byly kupodivu pravé a ve kterých nebylo nic, co by mohlo vyvolat pochybnost o mém postavení. Jednal jsem s úřady, jednal jsem s vojáky, kteří poznali asi jenom pečeť, která je nutila k respektu. Proto jsem měl glejt v koženém pouzdru, které viselo na mém krku hned vedle řetízku s panenkou Marií, kterou mi dala maminka na cestu.

Viděli jsme věci, které snad ani vidět nebylo třeba. Vypálené vesnice, nebožtíky, viselce na stromech, které nikdo nesundal, aby je křesťansky pohřbil. Míjeli jsme páchnoucí zbytky čehosi, co možná byl někdy člověk. Dámy v kočárech měly hlavy ukryté v šálách a nám, kteří jsme tu byli k jejich ochraně, sestupovalo srdce níž a níž. Smrt a hrůza ze smrti patří k času, ve kterém žijeme. To jenom snílci jako Jan Ámos jsou jiného názoru, ale jde jenom o sen, na který má snad člověk právo. Nic jiného. Snad ty nebožtíky někdo pohřbí dřív, než je havrani roznesou po kraji, a někdo se za ně pomodlí.

Zdržoval jsem se v blízkosti svého nového pána, protože jako jeho průvodce jsem musel být k dispozici, ale když jsem mohl, cestoval jsem poblíž kočáru paní Mustahlové. Paní tam seděla jako páv, který rozprostřel svoji ozdobu na celou šíři sedadla. Bylo směšné takhle cestovat, ale to byla její věc. Slečna na tom byla lépe, její oblečení sice také nebylo cestovní, ale bylo skromnější. Na sedadlo se k ní mohl někdo vejít.

O přestávkách, které můj pán občas nařizoval, jsem zapřádal hovor, na který paní Mustahlová odpovídala na půl huby, tedy na půl úst, mladší však byla sdílnější. Určitě se nudila, rizika cesty si nepřipouštěla.

Teď jsme se však už dostali do země, která nám slibovala větší jistoty. Nehrozila nám rizika, která jsme čekali v německých krajích. Navštěvovali jsme místní hospody, z jejichž zásob jsme mohli napojit a nakrmit koně a vzít na cestu něco k jídlu. Vesničani tu byli snad přátelští, ale jistě podezíraví. Bodejť ne.

PO ÚTĚKU ČESKÝCH VOJSK

od Bílé hory pochopil můj současný pán hrabě Tadeáš Brok z Topštejna celkem správně situaci. Věděl, co nastane, že cizáci seberou všechno, co bylo k něčemu, a původní páni, zchudlí, ožebračení, budou hledat u příbuzných kus chleba a soucit. Včas se rozhodl a postoupil své panství svému sousedovi panu Rabskému, který měl už dlouho zálusk na jeho lesy. To bylo první, co udělal, druhé pak bylo rozhodnutí odejít ze země. Poslal kurýra do Francie na statky svého švagra někam do Valois s přáním, aby ho dočasně přijal a poskytl mu azyl. Protože v tomto čase politických zmatků a vojenských tažení byla cesta nebezpečná, sebral pár chudých příbuzných, které dostatečně postrašil, a s několika sluhy se vydal na cestu. V tu dobu jsem už byl jeho propůjčeným sekretářem, měl jsem na starosti řadu hospodářských záležitostí a hodně práce právě s převodem majetku na chudáka Rabského. Chudáka proto, že jsem tušil, co se s nabytými statky, ze kterých se nezřízeně radoval, asi stane. Na nejhorší nikdo nemyslel, jenom můj nový pán.

Jelo nás na takovou cestu málo. Toliko třináct – a to je nešťastné číslo. Jen tři kočáry, zato pěkně naložené. Kočáry jsme nechali k tomu účelu udělat, měly tajné schránky, tajné jen na první pohled, takový kočár nemůže skrývat nějaké tajemství, když ho chce někdo odhalit. Na kozlíku seděl kočí a jeden ozbrojený sluha, v kočáru pak hrabě se ženou a s celým svým jměním. Za kočárem běželi dva rezervní koně. Sluha mohl na jednom sedět, kdyby se mu chtělo a okolnosti to vyžadovaly. Ve druhém kočáru byli pánové Moulis Střížek a Moucha ze Stožic. Protože tito chudí příbuzní neměli nic, co by vezli, byl jejich kočár taky zatížen penězi pana Broka. Třetí kočár patřil hraběti Kostkovi, kterému dělala společnost jeho dcera. Manželku neměl. Já jsem na svém koni cestoval vpředu nebo vzadu, podle okolností.

Jak se nám podařilo dostat se bez větších ztrát až do Francie, na to budu vzpomínat, až budu starý dědek a kolem kolen se mi budou hemžit vnoučata. Můj pán měl přátele a příbuzné na zemských úřadech, kteří mu v této zatím nepřehledné době vystavili mnohá doporučení a dopisy vyzývající pány v Bavořích a v dalších německých státech, aby nám šli na ruku. Všechno to stálo plno zlaťáků, ale lepší je nějaký ten peníz pustit, než duši vypustit.

Já jako mluvčí naší výpravy jsem byl vybaven, jak jsem snad už řekl, glejtem s mnoha pečetěmi, mezi nimiž nechyběla ani pečeť biskupa. Patrně byla falešná, ale její pravost na cestě nikdo nezkoumal.

Tak se stalo, že jsme teď zastavili v jedné vesnici s přáním napojit zvířata a poptat se na další cestu.

Mou bezprostřední povinností bylo postarat se o koně a samozřejmě domlouvat se s místními. V této situaci však měli koně přednost, to dá rozum. Bez koně jsme byli ztraceni. Prakticky to znamenalo vydat se po staveních a koupit, vlastně přimět rolníky, nevolníky, aby mi prodali, co naše výprava potřebuje. Oves, maso, chleba a víno. Vodu jsem nepil, člověk neví, co v ní plavalo. Samozřejmě, že jsem musel smlouvat. Sluhové a kočí chodili se mnou a okázale ukazovali kordy, protože člověk nikdy neví, co koho napadne. Když zdejší viděli cizince, snažili se na něm vydělat. To patří k věci, a kdo chce žít, musí většinou žít na něčí úkor. Alespoň do jisté míry. Já sám jsem si bral na cestu pytel ovsa a přivazoval ho k sedlu tak, aby mi nepřekážel v pohybu. Vody se kůň napije z potoka.

Když jsem byl teď s přípravami tak daleko, rozhlížel jsem se po okolí a uvažoval co dál. Můj pán se zabýval svou ženou, která se stále nemohla vyrovnat s tím, že opouští rodný dům a statky, a jak se zdálo, šlo mu to už na nervy. Věci se jednou nějak přihodí, a když chce Pán, aby se udály právě takhle, nářek nic nespraví. Bylo teprve chvíli po obědě, máme před sebou cestu až do tmy.

Právě jsem se snažil uklidit se někam do stínu, když jsem uviděl, že kočár paní Mustahlové vyjel zpoza jednoho stavení a zamířil na náves, kde postávala skupina domorodců, kteří obhlíželi naše kočáry, chci věřit, že s počestnými úmysly. Zastavil ve stínu rozložitého platanu a paní vystoupila.

„Čekejte!“

Řekla to pěkně nahlas tónem, na který byla zvyklá. Na kozlíku seděl sluha s kočím, druhý sluha stál vzadu na stupátku jemu určeném. Z okna kočáru vyhlížela slečna. Vím, jak vypadá, nevím, jak se jmenuje. Obě dámy se držely dost stranou. Tím chci říct, že nevedly s námi zbytečné řeči. Na pohled to byla milá dívka, i když tak trochu šlechticky odtažitá. Moresy měla odkoukané od své paní, která byla jistě dost bohatá, aby lidé věřili, že má nějaký šlechtický titul. Koneckonců baronem byl v obecném povědomí každý, kdo chodil s nosem nahoru.

Vzal jsem koně za uzdu a šel jsem jen tak kolem kočáru.

„Prohlédni jim kopyta, jestli se neuvolnila podkova,“ vyzval jsem kočího. Seděl a nic neříkal a nic neprohlížel. Tak jsem alespoň slečně složil hlubokou poklonu.

„Snad se nechystáte nám ujet? To byste nám snad neudělali.“ Řekl jsem to tak, že musela mít dojem, že by mi byl její předčasný odjezd proti mysli.

„Rozhodně ne,“ odpověděla s úsměvem, řekl bych koketním, i když přesně nevím, jak takový úsměv má vypadat. „Dál pojedeme určitě s vámi. Bylo nám s vámi dobře na těch divokých cestách. Na leccos budu dlouho vzpomínat.“

Neřekla na co, místy měly obě dámy jistě strach. Ale to bylo přece běžné, že když člověk někam cestuje, vždycky riskuje. Byla ochotná dál švitořit, ale kočí pohnul opratěmi a kočár se dal do pohybu.

„Co to děláš? Neslyšel jsi, že máš počkat na paní?“

Usoudil jsem, že jen tak mění polohu, že odjet nemíní. Ale on opravdu jel. Slečna se vyklonila z okna kočáru a něco na kočího křičela.

To jsem už seděl na koni a vyrazil za nimi. Dohonit kočár nebyl problém. Chvíli jsem jel vedle něj a snažil se s kočím domluvit. Ten nedbal, na mé otázky neodpovídal. Koukal koním na zadky a poháněl je bičem. Už jsme byli za vsí, ale pořád dost blízko. Že by sluhové chtěli kočár ukrást, mne nenapadlo.

Zajel jsem k náručnímu a uchopil ho za uzdu.

„Co je tohle za žerty? Máte rozum? Hned to obrať a vrať se. Paní na vás čeká.“

Byli tři a uvažovali o mém příkazu. Vidět sluhu, jak uvažuje, stojí za to. Pak ten, co stál vzadu na stupačce, slezl a viděl jsem, že na mne míří bambitkou. Vyzval mne, abych slezl z koně. I méně chápavý člověk než jsem já musel pochopit, že jde o přepadení. Netýkalo se to jistě jenom mne. I slečna, která v kočáru něco vykřikovala, nebyla nechápavá.

„Víš, chlape, co tě čeká?“ zeptal jsem se zbytečně. Musel to vědět, a přesto se k tomu s ostatními odhodlal. Bylo to tak překvapivé, že jsem zatím nedomyslel důsledky.

Uvažoval jsem, jestli je kulka vystřelená z palné zbraně rychlejší než můj kůň, vyzvaný patami k pohybu. Byla to zbytečná úvaha.

Mezitím slezl z kozlíku i druhý sluha a vešel do kočáru. Odtud se pak ozývaly zvuky zápasu, křik a ječení, protože se slečna bránila a nechala na útočníkovi stopy svých nehtů. Ten však obstál a vyšel z kočáru jako vítěz.

„Cos jí udělal, ty hnusný podhajzlíku?“ oslovil jsem ho, když vystoupil.

„Totéž, co se stane i vám.“

Nezapomněl, že nám vyká, přece jen tady zbyla jakási stopa slušnosti. Požádali mne, abych slezl z koně. Spolu s kočím, který mne držel, mi svázali ruce na břiše, snad abych se mohl v poslední chvíli pomodlit. Pak mne vyzvali, abych nastoupil a dělal slečně společnost.

„Koně přivaž ke kočáru, nebudu ho hledat po kraji.“

Udělali, co jsem na nich chtěl, i když se přitom posupně chechtali.

V kočáru teď na jedné straně seděli dva sluhové, na druhé já se slečnou. Nepoznal jsem podle řeči, odkud byli. Možná, že Bavoři, možná že Švábové. Jejich paní cestovala odněkud z východních krajů. Zkusil jsem, jestli slečna mluví francouzsky. Zavrtěla odmítavě hlavou. Takže se nemůžeme na ničem domluvit.

„Česky taky ne?“ zkusil jsem.

„Česky jo. Trochu. Jsem z Chebu.“

Na čem se však asi můžeme domlouvat?

Uvažoval jsem, za jak dlouho paní Mustahlová zjistí, že jí sluhové vzali s kočárem roha. A co asi udělá, když pozná, že se nemýlí? Co jí můj hrabě poradí? Řekne jí: jel tam s nimi můj sekretář, zdatný to hoch, kočár vám přiveze a sluhy potrestá. Někde nás dojedete.

„Půjčte mi kapesník,“ požádal jsem slečnu. Pak jsem si horlivě otíral čelo. Utírejte si čelo svázanýma rukama a pak ho nenápadně vyhoďte oknem. Nešlo to. Sluhové se posupně chechtali, protože pochopili, k čemu mi ten šátek měl být.

S kapesníkem na klíně jsem sledoval krajinu. Kam s námi asi jedou a za jak dlouho se rozhodnou, že jsou dost daleko, aby mohli provést svůj plán. To, že jsem se k nim přidal, jim situaci sice komplikovalo, ale – zdálo se mi – nijak neohrozilo úspěšnost jejího ukončení. Jeli jsme dlouho a mně začínalo být nepříjemné tak zbůhdarma čekat. Díval jsem se na slečninu tvář, bylo mi jasné, že si uvědomuje, že čeká na smrt.

„Nebojte se, já nám z toho pomohu,“ řekl jsem ležérně. Podívala se na mne zmateně, na mé svázané ruce a pak se zadívala s nadějí na mou tvář. Usmál jsem se křečovitě. Měl jsem pocit, že se jí nějak leskly oči. Komu by se ovšem za podobné situace neleskly.

Oba sluhové teď vyhlíželi z okna, asi hledali vhodné místo, kde nás mohou pohodlně ukrýt. Myslím naše mrtvoly. Možná však, že měli se slečnou ještě nějaké plány navíc, třeba ji chtěli pustit, proč jí ubližovat, když to není třeba? Za kandidáta na mrtvolu jsem tedy pro tuto chvíli mohl počítat sebe, protože jsem mohl překazit jejich úmysly.

Jaké máme šance? Měl jsem v pravé holínce nůž. Klidně jsem ho mohl v předklonu vyjmout a zespoda jednoho z nich bodnout. Byla tady jistá naděje. Co však s tím druhým? Měl přece bambitku.

„Támhle vidím příhodné místo,“ ukázal jeden z okna. Jak jsem viděl, svažovala se tam pěšina mezi křovinami. „Zajeď támhle,“ vyklonil se z kočáru, křikl na kočího a ukázal rukou. Támhle byl okraj remízku, kterých tady mezi poli bylo požehnaně.

„Račte si vystoupit, pane sekretáři.“

Slečna spustila hlasitý nářek. Vřískala dost vydatně, takže jí jeden ze sluhů dal pár nešetrných facek. Tím ji utišil a mne přiměl k tomu, že jsem ho zezadu, když vystupoval z kočáru, silně nakopl.

„Ty odporný panský parchante! Ty se opovažuješ kopat svého kata? Dám si teď hodně záležet na tom, aby sis pěkně užil. Žádná rána z milosti nebude. Ořežu tě jako vrbu. Už se celý třesu, jak si na tobě zgustnu.“

Viděl jsem na něm, že to myslí vážně. Taky si nechal ve voze bambitku, protože si byl jistý, že se svázanýma rukama mu nemohu ublížit. Byli to lupiči začátečníci. Švihal kolem sebe kordem a jeho ječivý zvuk mi měl nahánět strach. Přiznám se, že naháněl, i když ne tolik, jak si sluha přál.

„Nech ho kus od cesty, ať ho moc brzy nenajdou!“

Dobrá rada jeho kolegy lupiče se mi hodila, měl jsem něco času si věc promyslet. Čekal jsem na náhodu. Přidával jsem do kroku a kradmo se na svého kata ohlížel.

„Nežeň to tak, vždyť přijdeš včas. Stačí zabušit na bránu a Lucifer ti otevře.“

Cesta tu byla kamenitá, viděl jsem, že jít a nepadnout bude celkem umění, zvlášť v tempu, které jsem nasadil.

„Tak sakra, neslyšel jsi?“

Moc se přátelil s kuchařem. Švihl po mně kordem, slyšel jsem, jak se ocel mihla kolem mého pravého ramene. Teď šlo o hodně a já pořád neměl čas vytáhnout nůž z boty.

Pak se stalo něco, s čím jsem v duchu počítal. S výkřikem tlouštík upadl. Kord mu vyletěl z ruky a já se k němu bleskem sehnul. To se už drápal na nohy, ale já jsem mu nedal možnost se postavit. Bodl jsem ho do ramene. Oběma rukama jsem držel rukojeť a on neměl šanci. Nikdo by neřekl, jak je snadné člověka zranit. Je to měkká nádoba, tenhle boží tvor. Co teď s tebou, sluho, který ses pokoušel změnit na lupiče? Ležel a vydával naříkavé zvuky. Postavil jsem se mu za hlavu, aby na mne neviděl, zabodl kord do země a pokoušel jsem se rozříznout pouta. Třel jsem jimi o ostří kordu, kord je tupý, počítá se jenom s jeho špičkou, ale přece jen se mi podařilo po chvíli úporného snažení pouta odstranit.

„Myslím, že tě tu nechám. Snad tě někdo najde, a když řekneš, že tě přepadli lupiči, možná ti pomůže. Škoda, žes odložil bambitku.“

Prohledal jsem mu kapsy, lup si ještě nestačili rozdělit. I za těchto okolností mohl být nebezpečný, jen kdyby byl obratnější, kdyby neměl strach. Sluha byl závislý na vůli pána. Když se jí vymkl, byl najednou ztracený.

„Volej o pomoc, ať si pro tebe přijdou. Počítej s tím, že druhá rána tě už nebude šetřit.“

Byla to dobrá rada. Věděl, co tím sleduju, přesto volal.

„Neboj se, kočího nechám na živu. On se už o vás postará.“

Šel jsem druhému naproti. Musel přece přijít od vozu, odtud, kudy jsem přišel já s kordem za zády. Volání raněného bylo stále naléhavější. Jeho zranění prakticky nestálo za řeč, seděl tam na cestě a odhadoval svoji budoucnost. Musela se mu jevit jako bídná.

Doufal jsem, že druhý lupič nebude příliš ostražitý. Možná však, že bude tušit zradu. Vlezl jsem proto do křoví. Co dál. Mám je snad zajmout a odvést do rukou spravedlnosti? Myslím světské. Bylo by to skutečně hrdinské, v očích dámy bych byl hrdinou. Kníže by se asi zlobil. Zdržoval bych ho od cesty. Takže nic.

Proti mně se plížil druhý sluha. Měl jistě strach, jinak by mne musel slyšet. Zdola se opět ozvalo volání, ale i výzva, aby si dal pozor. Už jsem nemohl váhat. Vrhl jsem se kupředu.

Kočí neseděl na kozlíku, ale nahlížel do kočáru.

„Změna situace. Můj kord ti vysvětlí, o co jde. Utíkej pomoci svým druhům a nezdržuj se.“

Máchal jsem mu kordem kolem uší, a když si ověřil, že jeho zpěv se mu příliš nehodí, vyrazil na cestu, která nemusela dobře skončit. Nezdržoval jsem se nějakým vysvětlováním, i když se ho slečna dožadovala. Sedl jsem na kozlík a pobídl koně. Na místě se mi podařilo kočár otočit do směru vesnice, ze které jsme odjeli, a po několika stech metrech jsem zastavil, slezl z kozlíku a slečnu zbavil pout.

„Pojďte si sednou sem nahoru, ať vám mohu všechno vysvětlit. K vysvětlování tu vlastně není nic, jen vám popíšu své hrdinské činy.“

V šatech, které měla na sobě, na kozlíku obvykle dámy nejezdí, ale nějak se tam už vedle mne srovnala.

NÁŠ NÁVRAT DO VESNICE

vyvolal rozruch. Trestná výprava... byla jenom jedna a za slíbenou odměnu ji podnikli tři mladíci s jedním oslem a dvěma mulami, to tedy byla výprava, ani to nemohli myslet vážně, však už byli dávno doma! Teď všichni zírali a dohadovali se, jestli si nemají pro ty lupiče dojet.

Největší radost měla paní Mustahlová. Ne snad proto, že mne zase viděla živého, i když jsem celkem domýšlivý, tak daleko jsem se zase necenil, ale protože se jí vrátily její koše, rance a zavazadla vůbec, ve kterých měla leccos, co se mohlo zlodějům dobře hodit, ale pro ni by znamenalo velkou ztrátu. Horší bylo, že se naše výprava dala beze mne na pochod. Chápal jsem to jako zradu. Opustili mne v nouzi. Já jsem jel dělat dobrý křesťanský skutek a hrabě mne tady nechá – a dělej, co umíš. Mohl jsem si to vyložit různě. Buď jako bezohlednost k mé osobě, nebo jako důkaz mého příznivého hodnocení. Však on se z toho dostane a brzy nás dostihne neporušený a oslavovaný, statečný zachránce dívčí cti. Přirozeně, že jsem dal přednost druhé možnosti.

Rozhodl jsem se však, že se hned vydám na cestu, dokud je ještě stopa teplá.

„To nám, pane, nemůžeš udělat,“ bědovala slečna.

Co tím myslela? To, že jsem ji zachránil před potupou, ji přece neopravňovalo, aby omezovala mé rozhodnutí pokračovat rychle v cestě za mým pánem.

Její paní reagovala energicky, jak obvykle jednají šlechtičny se sluhy. „Nemám kočího, nemám ochranu před zločinci. Musíš jet s námi, pane.“

Tím mne dojala, ne sice přímo k slzám, ale rozčílila mne.

„Vážená paní, nejsem sluha, který poslechne, když se mu poručí. Jsem svobodný muž a rozhoduji se sám. Protože jsem jel zachraňovat tady slečnu a váš majetek, ztratil jsem mnoho času a ten teď musím dohonit. Je mi líto. Jestli hned vyrazíte, pojedu s vámi. To je všechno.“

Byl jsem rozhodný, byl jsem teď jediný mužský v dohledu, nemyslím tím, že bych přehlížel vesničany, kteří se kolem nás kupili a byli zvědaví, co jim o těch třech loupežnících řeknu, ale nebyli zahrnuti do našeho programu. Paní Mustahlová to vzala moudře na vědomí a jala se rychle organizovat vše potřebné. Především začali vesničané snášet potraviny na cestu. Tři strávníci ubyli a jeden přibyl. Hlavně krmení pro koně. Dohadovat se s rolníky nemohla, protože jim většinou nerozuměla. Proto dělala to, co většina v podobné situaci. Křičela a byla směšná. Přivázal jsem svého koně k jejímu kočáru a jednal za ni.

Chleba, maso, víno, jako dnes už jednou. Všechno jsem prohlédl, něco odmítl, a když jsem ochutnal kus kýty, usoudil jsem, že se dá celkem jíst. Moc toho neměli, ale z toho, co měli, rádi prodali. Víno bylo trpké, ale s tím se prý nedá nic dělat, je to už takový kraj, který rodí víno, že se po něm stahuje huba.

„Já bych to nebral. Je to jako utrejch. Snad cestou najdeme něco lepšího.“

Z houfu vyšel dědek a zeptal se, jestli bych neochutnal jeho. Loňské, které se vydařilo. Ochutnal jsem loňské, které se vydařilo, a uznal jsem, že jsme si ušetřili zastávku a shánění se po nějakém vinohradu. Ten, který nabízel tu jedovinu, se mračil, ale co, konkurence je konkurence. Když máš lepší, tak vyděláš.

Bylo dost pozdě, když jsme vyráželi. Byl bych pro ještě ve vsi přenocovat, ale jednou jsem se rozhodl jet, tak jsem své rozhodnutí nemohl měnit. Zájem autority to vyžadoval. Seděl jsem na kozlíku a díval se do kraje. Je to prostě smůla. Tady mám za zády dvě baby a pod sebou rozhrkaný kočár, který už dostal zabrat, když jsme ho s těmi loupežníky honili cestou necestou. Jestli se to pod námi rozsype, tak potěš pánbu. Nenapadlo mne uvažovat, co bych v takové situaci dělal.

Prostě se to tak podivně sběhlo. Jsi tady, máš sílu a zřejmě jsi i obratný, vlastně spíš odvážný, což jsi potvrdil tím, žes zabránil nevděčným sluhům provést nerozvážný čin. Tak sedni na kozlík a jedeme. Platit se bude, až se budeme rozcházet.

Než se začne stmívat, někde zastavím, asi u nějakého hostince, kde budu moci ošetřit koně a kde dostaneme něco k jídlu, a kde se budeme moci i vyspat. Tam si všechno s dámami domluvím.

Koně šli pomalu, v kočáru bylo ticho, na mne šlo spaní. Přesto jsem musel dávat pozor, co kdybych spadl mezi koně? Neslyšel jsem, že by se to někomu stalo. Zpátky do vsi byl už pěkný kus cesty, různé odbočky ze silnice dokazovaly, že jsou tady v okolí další vesnice, ale v našem směru nebyla kupodivu žádná. Uvažoval jsem o tom. Pak mne najednou něco přimělo zastavit.

„Děje se něco?“ ozval se z kočáru energický hlas.

„Nevím,“ odpověděl jsem a lezl z kozlíku. Bambitku jsem měl za pasem. Bedlivě jsem se rozhlížel. Kolem cesty bylo křoví, takové, jaké je tady v okolí všude. V tom křoví jsem něco zahlédl, co tam určitě nemělo být. Rukavici. Dlouhou, koženou rukavici, rukavici ze světlé kůže, jakou nosil pan Moucha ze Stožic a na které si značně zakládal, protože kryla celé předloktí. Ušil mu ji někdo na Uhelném trhu na Starém městě. A teď je ta rukavice tady u cesty ve křoví.

Roztřásly se mi nohy.

Usoudil jsem, že když prohledám to křoví, najdu v něm část naší výpravy. Muži se jistě srdnatě bránili, možná, že se někdo zachránil útěkem. Ale mnozí tady někde leží, obráni o všechno cenné. Je taková doba, počítá s tím každý.

„No tak, co se děje,“ dorážela paní Mustahlová netrpělivě. „Nemohl byste se konečně pohnout? Za chvíli bude tma a my jsme tady na cestě.“

„Nechci vás strašit, ale vypadá to tak, že naše výprava byla přepadena. Umíte s tím zacházet?“ Vytáhl jsem bambitku, která byla pod sedadlem, a podal ji slečně. „Podívám se tady v okolí, jestli tu nejsou nějaké stopy zápasu. Vystupte a podržte koně.“

Nechal jsem je tam, vyděšené a bázlivé. Třásly se, protože představa přepadení byla jistě to, na co myslely neustále. Přepadáváním bližních se v téhle době živilo moc lidí.

Opatrně jsem rozhrnoval křoví. Nebylo příliš rozlehlé, jak řidlo, prosvítal tam kus louky, rojily se mouchy. To mne naplňovalo obavami. Ty se ukázaly být oprávněné. Leželi tam čtyři. Z toho dva sluhové, dva přátelé našeho pana hraběte. Jeden byl hrabě Kostka, druhý majitel rukavice Moucha ze Stožic. Ani jsem je neprohlížel. Všichni měli krvavé rány, na kterých se teď pásly masařky. A taky se kolem šířil pach krve a tělesných zbytků. Museli tady ti nebožáci ležet dost dlouho. Obcházel jsem to místo, že by tu byl někdo z vrahů, nebylo pravděpodobné. Kousek stranou ve křoví ležela žena, dcera hraběte Kostky. Bože, podle polohy těla jsem usoudil, že ji ti darebáci nejdřív znásilnili a pak podřízli. Bože, taková smrt!

Co je to tu za lidi? Co je to za zemi, kde se dějí takové věci? Jako jinde v Evropě, odpověděl jsem si hned. Lidé zdivočeli těmi odpornými válkami, které plodí jenom násilí.

Díval jsem se pozorně, jestli po lupičích něco nezbylo. Pečlivě všechno sebrali, odjeli na koních a s vozy, které byly plné věcí, které se páni snažili zachránit. Lup jako hrom. Pak jsem si všiml, že jeden zavražděný je bez bot. Ovšem. Boty. Druhému je nechali, měl malou nohu. Ač nerad jsem vzal za jednu nohu a botu stáhl. Noha byla jako prkno, ale botu mi odevzdala. Ani druhá bota nedělala potíže.

Zjevně jsem myslel dopředu. Ještě bych je měl svléci z kabátu, ale to by snad bylo příliš. Odírat mrtvoly o zakrvavené kabáty se mi příčilo.

Dál v křoví už nebylo nic, co by svědčilo o zápasu. Asi k němu ani nedošlo. Zastavili výpravu a zajatce odvedli do křoví. Ti, kteří kladli odpor, byli zavražděni. A proč ta znásilněná? Nemohli počkat, až dorazí na nějaké příhodnější místo? Nebo tak demonstrovali svoji sílu a zastrašovali zajatce?

Pomalu jsem se vracel ke kočáru. Obě ženy nedočkavě vyhlížely můj příchod.

„Už jsme měly o vás strach. Co jste tam dělal takovou dobu?“

Viděly, co nesu, neptaly se, snad měly strach z toho, co se dozvědí.

„Měly jste štěstí, že vám vaši sluhové ukradli kočár. Skončily byste stejně jako vaši druhové a družky. Jsou tam čtyři mrtví muži a jedna žena.“

„Žena?“ vyhrkla paní Mustahlová zděšeně. „Která žena?“

„Dcera hraběte Kostky.“

„Anežka? To není možné. Co jí udělali?“

Byl jsem v rozpacích. Mám nebo nemám to říct? Jenže mít ohledy v takové situaci asi není na místě.

„Nejdřív ji znásilnili a pak podřízli. Jako slepici.“

Počítal jsem s tím, že obě naráz omdlí, chystala se k tomu jenom paní. Zatím jsem obracel vůz. Když se mi to povedlo, cesta byla úzká a musel jsem koním pomoci tak, že jsem otáčel voj do příhodného směru a křikem je měl k pohybu, nasedl jsem a jeli jsme zpět k místu, odkud jsme vyjeli. Jenže se rychle stmívalo a my jsme byli na cestě. Museli jsme někde zastavit na noc, někde, kde byla voda a trochu bezpečí. Koně potřebovali odpočinout a dámy určitě taky. Stmívalo se rychle. Hledej ale ve tmě vodu, když neznáš krajinu, když nevíš kam jet. Opět jsem se přesvědčil, že jsem udělal chybu, když jsem se rozhodl uhánět za svým pánem. Kdyby je nepřepadli lupiči, byl bych je ještě dnes dohonil.

Z vozu jedna z žen na mne volala. Paní Mustahlová se dožadovala odpovědi na otázku, kam jedu a co tam chci dělat. To tak vědět.

„Přemýšlím, co udělat dál. Zatím jsem na nic nepřišel. Musíme někde zastavit na noc. Za chvíli nebude vidět na cestu a koně potřebují nakrmit. Zpátky do vsi je daleko, a jak to vypadá vepředu, netuším.“

Něco tam dál vykřikovala, patrně hodnotila moji nezpůsobilost být vůdcem její výpravy. Někde tady v okolí musela být lidská stavení. Občas jsem zaslechl něco, co mohlo být psím štěkotem. Jít podle sluchu však bylo obtížné. Kdybych byl sám, tak to zkusím, ale kočár není vhodný pro stopaře. A pak, co když tady v okolí se všichni místní přiživují na úkor pocestných? V noci sotva kdo vychází do polí, proto nám nikdo neporadí.

Už když jsme tudy jeli, všiml jsem si osamělého dubu kus stranou od cesty. Muselo to být někde poblíž.

„Slečno, máte dobrý zrak, dívejte se na levou stranu, někde tam by měl být rozložitý dub. Možná že zahlédnete jeho obrys.“

„Ten jsme už před chvíli minuli. Zahlédla jsem to jako kupu kousek od cesty.“

„Jak asi daleko?“

„Blízko, asi padesát kroků.“

Uvažoval jsem, jestli s těmi koňmi tak daleko zacouvám, abych to zase nemusel otáčet. Požádal jsem ji, aby vystoupila z kočáru a podržela koně, že se tam podívám, jestli se dá přejet z cesty na pole. Příkopy tu sice nebyly, ale terén byl v noci těžko přístupný.

Poslechla mne, držela koně u hlavy a já jsem šlapal po cestě. Opravdu tam ten strom stál a čekal na nás. Ani dostat se k němu nemohl být velký problém. Tady totiž byl úhor, stačilo odbočit z cesty a hrkat se po poli k tomu spásnému stromu. Měl jsem pocit, že když k němu dojedeme, že se něco příznivého stane, byl to pevný bod v naší prekérní situaci.

Prošlapal jsem terén kolem kočáru, vzal koně za uzdu a vedl kočár po poli. Trvalo to chvíli, než jsme byli u stromu. No a co teď? Po paměti jsem odstrojil koně a dbal přitom, aby mi žádný neunikl, a přivázal je ke stromu na dlouhou oprať. Svému koni jsem dal pod tlamu pytel s krmením, totéž měli dostat i koně z kočáru. Jenže kde to všechno bylo? Nestačil jsem se rozhlédnout, když na to byl čas.

„Jestli máte představu, kde co je, dejte koním krmení. Musíte mít někde oves a takové ty pytle, jako má můj kůň. Do toho se dá krmení a přiváže se koni na krk. On už pak sám večeří. Já se musím rozhlédnout po okolí.“

Paní Mustahlová na má slova neodpověděla, k dílu se měla slečna společnice. Potmě se chystala dělat něco, co asi ještě nedělala. Byl jsem zvědav, jestli si poradí.

„Taky by bylo dobře, kdybyste se najedly.“

Odešel jsem k silnici. Obě ženy se musí připravit na spaní, mluvit o hygieně bez vody lze sotva, poodejít stranou beze mne však mohou klidně. Vyhlížel jsem do tmy a nasával vzduch. Kouř? Nic. Zvuky? Četné, ale jenom přírodní. Jsme někde mimo hlavní cesty v kraji obdělávaném rolníky, jenže žádný rolník není v dohledu.

Už jsem se chtěl vrátit ke kočáru, když jsem něco zaslechl. Zvuk se blížil ze směru, odkud jsme přijeli. Koně poznám na dálku. Tohle byl kůň a sotva pletl nohama. No, to bych přehnal, ale určitě měl za sebou dlouhou nebo rychlou cestu. Taky to jistě nebyl žádný mladík. Přikrčil jsem se, ze sedla mne nemohl jezdec vidět. Proti nebi, které trochu zesvětlalo, jsem ho mohl dobře sledovat. Obezřetně jsem si z kočáru vzal dvě bambitky.

Když kůň doklapal až ke mně, nechal jsem ho předejít, vstal jsem a vzal ho za uzdu.

„Dobrý večer, pane.“

Lekl se. Kopl koně do slabin, ale ten reagoval jenom tak střídmě, že jsem ho hravě udržel.

„Vylekal jsem vás, pane Střížku. Ale je štěstí narazit tady v té pustině na spřízněnou duši krajana.“

Vykřikl hlasitě. Podle všeho měl strachu víc než já.

„S potěšením pozoruji, že jste se statečně bil a zachránil jste se. Pojďte kousek z cesty, jsou tady ještě dvě dámy, které vaše přítomnost potěší.“

Věděl jsem, že blábolím nesmysly, Střížek však byl tak zmatený, nebo snad vystrašený, že vnímal jenom to, že jsem tady a držím jeho koně za uzdu.

„Co se to děje?“ šeptala vystrašeně paní Mustahlová, když jsme přikulhali ke kočáru. Střížek slezl z koně a zdvořile pozdravil. Motal se jako by měl padoucí nemoc. Usadili jsme ho do kočáru a já se měl postarat o koně. Stál u dubu se svěšenou hlavou, jako by na všechno rezignoval. Dokud mohl, Střížek ho asi pěkně prohnal.

Musel vypravovat, co se stalo. Věděl jenom to, že je záludně přepadli a že on vzal roha. Ujel tomu všemu, a i když ho honili, unikl. Co se stalo jeho druhům, se jenom domýšlel. Teď se to s pláčem dozvěděl.

„Byli jenom čtyři, čtyři na nás stačili. Začali tak, že hned nás několik zastřelili. No a ti ostatní se asi vzdali. Jako ovce. Já jsem jim ujel, nečekal jsem na nic. Skrýval jsem se v lese a pomalu jsem se blížil k silnici. Z velké dálky jsem to nešťastné místo obcházel. Všechno, co jsem měl, bylo v prvním kočáře. Celé moje jmění. Bible po mém dědovi, otcovská bible. To nemluvím o zlatě, kterého nebylo moc, ale přece jenom bylo. To všechno je pryč.“

Mělo nám ho být líto? Bylo nám ho líto. Jenže my jsme byli zatím živí a odhodlaní, alespoň já, ty nepříznivé poměry, do kterých jsme se dostali lupičským přepadením, napravit. Vypadalo to však, že tady asi budu dělat děvečku pro všechno, a z toho jsem neměl radost. Dal jsem tomu ubohému zvířeti trochu ovsa a vytřel jsem mu srst hadrem. Sláma nikde nebyla. Když pak paní zavolala ostrým hlasem, že bych měl rozdělat oheň a připravit jim něco k jídlu, musel jsem se ohradit.

„Vážená paní. Vy patrně pořád trpíte představou, že jsem sluha. To je omyl. Já jsem svobodný člověk, sekretář hraběte Broka z Topštejna. To, že jsem se o vás zatím staral, jsem dělal proto, že jste byly v nouzi. Až se ráno rozední, sednu na koně a pojedu svou cestou. Dál se o vás bude jistě rád starat kavalír, který se k nám nyní připojil.“

Má řeč udělala dojem. Paní něco drmolila v jakémsi nářečí, kterému jsem příliš nerozuměl, pochopil jsem však, že je tady v té cizině zcela ztracená a vystavená nebezpečí, kterému se nemůže vyhnout. S tím jsem souhlasil. Sama přece nemůže řídit kočár. Kde tady sežene sluhu? Nikde, samozřejmě. Vydala se na cestu bez doprovodu, protože její doprovod z nějakých příčin vzal roha. Měla by zpytovat svědomí, čím se zasloužila o nevděk svých sluhů.

Obě ženy byly ze situace, do které se dostaly, zdrcené. Musí dojet do nějakého města, kde jsou úřady, které požádají o pomoc.

„Smůla je v tom, že jsme v kraji, kde asi není moc větších vesnic. Snad je tu mnoho zemědělců, kteří nejsou cizincům příznivě nakloněni. Protože je to nevolný lid, má své pány. Ty musíme najít. Můj pán věděl, kam jede a kudy se tam dostane. Jenže pan Tadeáš Brok z Topštejna je teď v zajetí lupičů, pokud je ovšem ještě naživu. Já vidím situaci jako krajně nepříznivou. Bez peněz, to mluvím o sobě a panu Střížkovi, bez přátel v cizí zemi a v krajině, kde asi číhá jen nepřítel.“

Sdílel jsem tak Střížkův pesimismus, který dával výrazně najevo.

Co jsme měli? Jisté zásoby jídla, které paní nakoupila. Měli jsme tři palné zbraně a dva kordy. To vše díky zrádným sluhům, kteří na tom teď byli prokazatelně hůř. Měli jsme jistě poměrně dost peněz, taky zásluhou sluhů, jejichž odměna byla v kapsách jejich kabátů. Co měla baronka, netuším, sama se nechlubila. Za stávajících okolností se mi však kočár zdál velmi problematický. Není nic snazšího než kočár dostihnout, když o to bude někdo stát, je to sice pohodlné a příjemné v něm posedět a hledět do kraje, ale jen když jedeme krajem, kde nám nic nehrozí.

Takhle jsem však nemohl s nimi mluvit. Zpanikařili by, obě ženy i Střížek nebyli pro takové situace stavěni. Budeme si to muset navzájem objasnit, až bude čas. Pokud ovšem vůbec bude.

„Pane Střížku, řídil jste někdy koně zapřažené v kočáru? Jestli ne, jistě to hravě zvládnete.“

„Mám dělat kočího?“ zvolal zděšeně.

„Proč ne? Je to celkem pohodlnější než se drncat v sedle. Vezměte na vědomí, že někdo musí kočár chránit. To z kozlíku dobře nejde. Proto si já sednu na koně a doprovodím vás do nejbližší vesnice, kde je nějaký úřad a tak.“

Situace, ve které jsme byli, se samozřejmě nikomu nelíbila. Navíc tím, že přibyl Moulis Střížek odněkud z Koněprus, se trochu zostřily poměry v kočáru. Máme nechat padesátiletého dědka spát pod stromem, nebo se tam vejde se dvěma ženami?

„Vypadá to na to, že budete spát se mnou pod stromem,“ řekl jsem slečně, když vyšla ven a podávala mi kus chleba se sýrem.

„Pojďte, sníme to někde stranou.“

Souhlasil jsem. Sedli jsme si dál od kočáru, ať se ti dva uvnitř nějak dohodnou.

Ukusoval jsem potmě a potmě taky uvažoval. Jestli pojedeme dál tak jako dosud, vznikne jistý problém. Pochyboval jsem, jestli jsem schopen výpravu ubránit. Střížek byl nebo je pořád ještě chlap, ale chlap svého druhu. Může sedět na kozlíku, a když odmyslíme jeho hlas, který mi připomínal lesní roh, jak jsem ho slýchal zvučet v našem kostele o svátcích, tak to je skoro všechno, co od něj můžeme čekat. No a madam? Raději nemluvit. Přesto všechno jsem byl ochoten věřit, že jsme v kultivované zemi, kde není o nic víc lupičů než jinde v Evropě.

„Myslím, a to říkám docela vážně, že se budete muset zítra převléci do mužských šatů. Jak jste si všimla, myslel jsem na to, když jsem přinesl mužské škorně.“

„To nemůžete myslet vážně,“ zašeptala vzrušeně.

„Jinak za těchto okolností než vážně nemyslím a ani nemluvím. Kočár je strašně zranitelný. Kdyby nás přepadli, po dnešní zkušenosti to nemohu vyloučit, tak pomyslete na ubohou…“

Nedala mi domluvit.

„Není jiné řešení?“

„Předně se musíte převléct do mužského šatu. Ten se tady najde, jsou tady svršky vašich sluhů. Vlasy se schovají pod klobouk a jezdit budete na koni jako chlap. Už jste tak na koni seděla, myslím jako muž?“

„Ovšem. U strýčka Kurta jsem jinak nejezdila. Co na to řekne paní Mustahlová?“

„Rozhodně to nebude schvalovat. Jenže se neměla vydávat na cestu s nespolehlivými sloužícími. Až bude čas, povíte mi o tom něco. Kam vlastně jede a o co jí tam jde. Skočte do vozu pro nějakou houni, usteleme si tady pod dubem.“

TO BYLA NOC.

Nejdřív bránila slečně madam Mustahlová, aby se vzdálila z její blízkosti. Myslela zřejmě, že by měla spát pod vozem. Pan Moulis Střížek se svého sedadla držel zuby nehty, sice je nijak neobhajoval, mlčel k tomu všemu, ale seděl pevně, ani protáhnout se nešel.

„Budeme spát pár metrů odtud a budeme vás slyšet. Byla jsem dnes svědkem, že tady pan Adam má ostrou zbraň a umí s ní zacházet.“

Vida, ona ví, že se jmenuji Adam. Musela slyšet, jak mne někdo oslovil, a pamatuje si to.

Pak tam padla slova o dívčí cti, na to už slečna neodpovídala. Odpověděl Střížek:

„Prosím vás, copak by někdo myslel na takové věci v této situaci? To byste mne taky musela vyhodit, protože jsem pořád ještě mužský.“

Potichu jsem si dovolil poznámku, která slečnu rozveselila.

Jednu deku jsme dali pod sebe, druhou, která byla lépe utkaná a dělala dojem, že nebude tolik píchat, jsme se nějak přikryli. Nějak říkám proto, že jsem dbal, abych byl od ní v patřičné vzdálenosti, takže byla přikrytá víc ona než já. Její šat ji taky mohl před zimou chránit, i když jen od pasu dolů. Pokud vím, tak dnešní dámy nosí plno spodniček a berou si je i na cesty, kde musejí být značně nepohodlné.

Samozřejmě, že jsem ji šetrně přikrýval, šetrně tak, aby si toho byla vědoma.

Měsíc vyšel a zašel a já pořád ještě nespal. Pochybuji, že spaly obě ženy. Ta starší byla jistě zmítána strachem, ta mladší, nevím, možná, že si moc fandím, že by měla strach z mé blízkosti? Sotva. Ona ale byla přibližně na mé úrovni. Společnice je něco jako sekretářka. A já byl sekretář. Tak jsme si rovni. Ale to je teď v lese nebo na poli úplně jedno.

Z kočáru se začalo ozývat mocné chrápání, to Moulis Střížek, které doprovázelo nespokojené brumlání paní Mustahlové. Přišlo mi to k smíchu a stejně i slečně, která tiše vyjukla.

Nakulil jsem se k ní a zeptal se tiše: „Nebojíte se?“

„Když jste se mnou, tak se nebojím.“

Hele!

Nahmátl jsem její hlavu.

„Kde máte ucho,“ zašeptal jsem. „Aby nás neslyšeli.“

Přitáhla se ke mně blíž. Hlavy jsme měli pod dekou, okolní svět najednou zmizel a nebyl. Vzal jsem ji opatrně za ušní lalůček a mírně jsem zatahal. Zasmála se tiše.

„Takhle jsme si se sestrou pod peřinou vypravovaly. Udělaly jsme si myší díru a v ní jsme pobývaly. Bylo to nádherné se takhle ztratit. Alespoň na chvilku.“

Chtěl jsem něco říct, ale neměl jsem najednou odvahu. Bylo to zvláštní děvče, jak se ukázalo, žádný hrdopýšek. Dotírala na mne, abych něco řekl. Dokonce mne chytla za ruku a zacloumala jí. Vzal jsem její dlaň a položil si ji na tvář. Myslím, že jsem její dlaň i políbil. Snad si toho nevšimla.

„Tohle je náš soukromý svět. Tam za dekou je svět cizí a asi zlý. Tak se nám to teď jeví. Ale tady jste jenom vy a já. Naše hlasy, náš dech a vůně vašich vlasů. A to je dobrý svět.“

Chytla se mne za ruku a držela, jako by měla strach se pustit, že ta chvíle bezpečí pomine. Nemohli jsme tak však zůstat.

„Musíme spát, Johanko. Mám pocit, že nás nečeká příjemný den. Určitě budeme mít příležitost si o té myší díře povídat. Věřím tomu. Pokud bych zapomněl, připomeňte mi to. Ale já si určitě vzpomenu.“

Měl jsem pocit svíravého neklidu. Rozlézal se mi tělem odněkud od žaludku. Ovlivňoval mé vnímání sama sebe i okolí. Najednou jsem cítil odpovědnost za několik lidí; neměl jsem s tím zatím tak rozsáhlou zkušenost. Až dosud jsem vždy plnil úkoly, které mi zadal můj pán. Tady byly hranice mého jednání, jenom v tomto prostoru jsem mohl jednat podle svého uvážení. Teď to bylo jinak. Scházela mi pánova vůle. Cítil jsem tlak na vědomí, které mne činilo rozpačitým, plným neklidu.

Vyndal jsem hlavu zpod deky a obracel oči k nebi, pátral jsem po nebeských znameních. Co tam hledáš? Nebe je lhostejné k tvému osudu. Tvůj osud mají ve svých rukou lidé. Pokud dotyční věří v desatero božích přikázání, pak bude tvůj osud příznivý, pokud nevěří a hlavně podle něj nekonají, musíš se bránit. Věděl jsem, že se musím spolehnout na sebe a na dobré lidi.

Nad námi šustilo listí dubu, noc žila svým tajemným životem. Poblíž přešlapovali koně, občas některý odfrkl nebo vydal zvuk odpovídající trávení, no, žádný klid na spaní. Cítil jsem, jak mi na boku přistála žába. S odporem jsem ji shodil. Ale přesto jsem snad usnul, protože jsem otevřel oči a viděl, spíš ovšem cítil, že se slečna ke mně tulí, že jí mé rameno slouží za polštář. Opatrně jsem vyhlédl, jestli se někdo z kočáru nedívá. Tam asi spali.

NO NIC.

Musíme se postavit na nohy. Slunce teprve vykukuje a kočár je ze všech stran dobře vidět. Po silnici jel venkovan na oslu a oči mu mohly vypadnout z hlavy.

„Hej, počkej!“ zavolal jsem na něj a nedbal, že ostatní cestovatele vzbudím. Začal zuřivě kopat osla do slabin. Nechtěl s námi nic mít. Rychle jsem odvázal koně, skočil na něj, i bez sedla se na něm dá jezdit, a rozjel jsem se za vesničanem.

Zastavil.

„Jak je daleko do vedlejší vesnice?“ ukázal jsem za sebe.

„Já dlouho, vy krátce.“

„Jak se ta ves jmenuje?“

Uvažoval. Dalo mu to práci, začínal jsem být netrpělivý.

„Viděl jsi ty mrtvoly?“

Zděšeně vykulil oči. Asi je neviděl. Pokřižoval se a kopl osla do slabin.

„Slyšel jsi, že by tady v kraji byli lupiči?“

To už se mnou vůbec nechtěl nic mít. Vykazoval přibližně takovou míru inteligence jako jeho osel. Přesto jsem z něj ještě mámil, kudy se jede do nejbližšího města. Ukázal před sebe a pak naznačil odbočení doleva. Jen jestli mluvil pravdu.

Ještě mne něco napadlo: Dohonil jsem ho. Krčil hlavu mezi ramena a nechtěl mne vidět.

„Kde je tady nejbližší kostel. Slyšíš? Kostel a hřbitov.“

Ukázal za sebe. Tak se musíme vracet. Přece tady nenechám své druhy hnít v křoví.

Cestující v kočáru byli vzhůru, samozřejmě, že jsem je svým křikem vzbudil a taky se netrpělivě dožadovali novin, které jsem získal. Slečna Johana mezitím složila deky a vrátila je do kočáru.

„Vy se chcete opravdu vrátit? Lézt vlkovi do chřtánu? Ani za nic,“ křičela paní Mustahlová.

„Já si to představuji takto,“ řekl jsem, aniž bych dbal na její křik „Slečna se převlékne do mužských šatů a sedne si na kozlík. Pan Střížek se schová v kočáru, protože ho někdo z lupičů mohl vidět. Jinak pojede na kozlíku pan Střížek. Vyhledáme kostel a necháme své druhy pohřbít. Možná, že se nám podaří zjistit něco o lupičích a dáme zprávu starostovi o tom, co se tady v okolí děje. Je tu pořád naděje, že všechny mé společníky nezavraždili.“

Uvažovali o tom. Nejvíc křičela paní Mustahlová a Moulis Střížek. Vypadalo to, že pojedu dál sám. Vytahal jsem z vozu své věci a rance všech tří sluhů. Měli v nich leccos, co ukradli u své paní. Vybral jsem několik svršků, které by se mohly slečně Johaně hodit. Dívala se na to skepticky. Peníze, které měli sluhové u sebe, jsem si nechal všechny už dřív.

„V tomhle budete moci sedět na kozlíku, pane Střížku, nebudete se muset krčit v kočáru.“ mával jsem jedním kabátem, který by mohl odpovídat postavě pana Střížka. „V tom vás nikdo, kdo vás zahlédl na koni, nepozná.“

Ukřičel jsem je. Práce to dalo dost, ale nakonec se podvolili. Slečna se za vozem soukala do chlapských šatů, jeden ze sluhů byl menší postavy a jeho svršky, které měl asi do kostela a na podobné akce, se celkem hodily. Zelená kazajka, fialový kabátek a bíle spodky. Nevím, proč paní Mustahlová své sluhy oblékala tak barevně. Taky boty, které jsem sundal nebožtíkovi z nohou, slečně snad padly. Nestěžovala si.

Paní Mustahlová se křižovala a hlasitě nesouhlasila. Dokazovala, že tahle proměna ženy v muže je hřích a Bůh se od nás odvrátí a my skončíme v neštěstí. Odpověděl jsem jí, že se už stejně odvrátil, takže se teď můžeme těšit jenom na lepší poměry. To, co se kolem nás zatím dělo, není nic jiného než holé neštěstí.

„Sluší mi to alespoň trochu?“ dotazovala se slečna proměněná v páže.

„Sluší, ale jenom trochu. Musíte se naučit v tom chodit. Problém bude jenom s tímhle.“ Ukázal jsem jí na hruď. Červenala se, jak se slušelo, ale udělat s tím nic nemohla. Proto jsem jí doporučil, aby si vzala nějaký kabátec, který by tuhle část těla překryl. Taky vlasy dělaly potíž. Nakonec je spletla do jakéhosi věnce, který přikryla kloboukem.

„Bylo by škoda ty vlasy uříznout. Klobouk si stáhněte víc do čela. Teď vypadáte jako kluk.“

Musel jsem se rychle rozhodnout. Ač neradi, vydali se členové družiny za mnou. Střížek se posadil na kozlík a nechal Johanu jet na svém koni; asi taky měl paní Mustahlové plné zuby. Slečna společnice na koni pana Střížka uzavírala průvod, já na svém valachovi jsem jel vpředu před kočárem.

Silnice po ránu ožila. Táhli se tady vesničani za nějakým cílem, honili ovce, něco nosili. Některý, když nás míjel, sundal čepici. Všichni si nás však zvědavě prohlíželi.

Slunce pálilo, chudáci nebožtíci. Když jsme dojeli na místo, kde napravo v lesním křoví mezi několika borovicemi leželi naši mrtví, mávl jsem na Střížka, aby zastavil. Odvedl jsem koně z cesty a s hrdlem staženým úzkostí jsem vjel do křovin. Byli pořád na místě, společnost jim dělala mračna much. Objel jsem křoví a hledal další stopy zápasu. Místy leželo něco zbytků oděvu, které jsem včera přehlédl. Byly to útržky snad ženských šatů. Lidé nikde. Podle podupané trávy lupiči se svými zajatci přešli na vozovku a po ní někam dál. Bylo to šest lidí. Hrabě, jeho žena a čtyři sloužící. Tři kočové a jeden sluha. Tři kočáry se přece nemohou ztratit. Podle toho, jak naložili s těmi nešťastníky, kteří leželi ve křoví, jsem usoudil, že ostatní ušetřili a odvezli.

Vrátil jsem se ke kočáru.

„Musíme opatrně dál. V křoví jsou jenom potrhané zbytky šatů, podupaný ženský šál. Jinak nic.“

„Jeďte, jeďte a nikde se nezastavujte!“ křičela z kočáru paní Mustahlová.

Jeli jsme. Míjeli jsme vesničany, kteří si nás opět zvědavě prohlíželi. Na mou otázku, kde je nejbližší kostel, jsem se dověděl něco, čemu jsem nerozuměl.

„Za jak dlouho tam dojedeme?“

„Za delší chvíli.“

Delší chvíle jako časová jednotka. Snad hodina? Asi. Ti lidé odněkud někam šli. Přece nechodí všichni na celodenní pouť. Někteří něco nesli, jiní nic.

Mávl jsem na chasníka, který vypadal, že je při smyslech. Vzhlédl ke mně zvědavě.

„Žije tady někde v okolí nějaký šlechtic? Myslím pana de Costu,“ vymyslel jsem si příjmení.

„To jméno jsem neslyšel. Ale je tady zámek pánů de Grieux. Za chvíli k němu dojedete. Je támhle na té straně.“ Ukázal napravo od cesty.

Místní šlechtic přece musí cítit s českými kolegy. Nemůže mu být jedno, že za jeho humny vraždí někdo české pány. Nejdřív bych ale raději mluvil se zdejším farářem. Když je tu zámek, bude tady i fara. Poddaní nevolníci mají nárok na slova útěchy.

Své poznatky jsem sdělil svým spolucestujícím v kočáru. Kočí na kozlíku neříkal nic, kočár byl rozhodně proti tady zastavit. Paní měla téměř jistotu, že tamější hrabě je vlastně lupič, který využívá svého postavení v kraji a loupí v noci na silnicích. Těžko říci, odkud tuto nedůvěru k výše postaveným lidem vzala. Zeptat jsem se mohl, ale nechtěl jsem ji rozčilovat. Proč bych jí to vymlouval? Mohla mít pravdu. Byla už taková doba, že všechno bylo možné.

Jeli jsme proto dál, pečlivě jsem se rozhlížel a radil slečně, aby dělala totéž. Křoviny a terénní vlny mohly leccos ukrýt, co nebylo ze silnice vidět. S tím se ovšem nedalo nic dělat.

Pocestný mluvil pravdu, zámek tam byl. Nebylo to však nic moc, říkat tomu domu zámek byla jistě nadsázka, ale byl to rozlehlý dům obklopený solidní zdí. Majitel tohoto statku by si mohl přivydělávat loupežemi a nikdo by se ani moc nedivil.

Byli jsme v rozpacích, zda máme zastavit. Vlastně rozpaky tížily jenom mne. Když to bylo tak, nechal jsem výpravu, tedy kočár trčet na silnici a vyjel jsem k bráně, která otvírala cestu k domu.

Dívali se za mnou a jistě si přáli můj brzký návrat. Prosím, nikdy jsem nebyl tak žádoucí jako teď. Byl jsem si toho vědom, ale moc mne to netěšilo.

Zastavil jsem u brány a čekal, jestli se někdo ozve nebo objeví. Hned u brány stál domek, patrně správce, možná, že vrátného, a taky za chvíli, když mne oznámil štěkot psa, vyšel z domu muž. Za ním vyčuhovaly dvě dětské hlavy. Můj pohled se zastavil na jedné z nich.

„Mám otázku. Pokud zde žije šlechtic de Grieux, rád bych s ním mluvil.“ Oslovil jsem muže, který přistoupil k vratům.

„Nečumte tady, neviděly jste nikdy koně?“ křikl na děti, které rychle zmizely.

Zkoumavě si mne teď prohlížel. Totéž udělal i s koněm. Pak řekl, že pan hrabě není doma.

Kůň netrpělivě pohazoval hlavou, musím říci, že jsem ho k tomu nabádal, tancoval před bránou a tak bránil případné snaze uchopit ho za uzdu. Viděl jsem, že od dveří zámku někdo utíká k vratům. Byl to mužík kancelářského vzhledu.

„Jeane, co se děje?“ křikl, sotva doběhl.

„Tady ten člověk by rád mluvil s panem hrabětem,“ ukazoval na mne Jean.

„Co byste rád?“

Otázka byla jasná a nedvojsmyslná, nebylo v ní nic pohostinného, jako že vzápětí bude následovat pozvání na doušek domácí pálenky.

„Cestujeme kolem a rádi bychom se seznámili s majitelem tohoto zámku. Tento muž mi ale řekl, že majitel není doma. Pokud je to pravda, dovolím se rozloučit.“

Nerozhodně se podrbal na hlavě. Věděl jsem, že by se rád dozvěděl, co jsme hraběti chtěli, a přitom nechtěl sluhu usvědčit ze lži. Nelhal přece ze své vůle.

„Dovolte, abych se rozloučil.“

Smekl jsem klobouk, obrátil koně a rozjel se ke kočáru. Kývl jsem na Střížka a kočár se rozjel. Na otázky jsem neodpovídal. Počkal jsem, až budeme z dohledu.

To dítě, které vystrkovalo hlavu zpoza dveří, mělo na hlavě čepec, který nosila hraběnka, moje paní. Bylo to zničující zjištění. Překvapivé tím, že je tenhle zámek lotrovskou peleší. A pak tím, že náhoda mne vedla k tak brzkému odhalení. Tušení paní Mustahlové se překvapivě potvrdilo.

Jeli jsme teď do mírného údolí, které se opět zvedalo do kopce. Byl tam lesík a podle bujné zeleně tam někde musela být voda. Měli bychom zastavit a napojit koně. Po delší době se nám naskytla příležitost. Odbočili jsme s kočárem z cesty a zastavili u stromu, který vypadal jako jabloň, alespoň podle listí. Kdo ví, co tady v tom kraji všechno roste. Vypřáhli jsme koně a přivedli je k potoku. To všechno já a slečna společnice. Střížek naše počínání skepticky sledoval.

Na silnici se ozval rychlý klapot koňských kopyt. Že by se za námi rozjel pan hrabě s dodatečným pozváním? Mýlil jsem se. Stará hajtra, na které přijel, ukazovala na sluhu.

„Hej, co to tady děláte? Jste na soukromém pozemku! Jste zatčeni!“

V ruce držel bambitku, takovou, jakou jsem měl já za pasem, měl vysoké holínky a kožený kabátec opásaný řemeny. Hajný nepřítomného hraběte. Hajného poznám na hony. Jsem přece z rodu hajných, jenom jsem se nepotatil. Otec byl hajným na panském, žili jsme na zchudlém Vřísku, který patřil Vartemberkům, kde se chystali zřídit bažantnici. Jestli měl někdo z tohoto hajného strach, já to určitě nebyl. Řekl bych navíc, že ani nebyl ve své kůži. Dostal jenom rozkaz, který musel splnit.

„Pan hrabě je velice pohostinný člověk, když za námi posílá svého sluhu, aby nám zabránil vypít mu potok.“

Koně pili dál a nedbali o to, co se kolem děje.

„Jestli mají dost, zapřáhněte je do kočáru. Snad to umíte,“ řekl jsem ke Střížkovi, který mne sledoval s obavami ve zraku. Bambitka v ruce hajného vypadala hrozivě.

Napil se i můj kůň, i kůň pana Střížka. Jenže jsme byli právě zatčeni. Mám či nemám chlapovi ublížit?

„Co s tebou? Máš proti sobě tři palné zbraně – a kdo ví, jestli s tím vůbec umíš zacházet. Třeba máš doma rodinu, která s tebou pořád ještě počítá. Proto ti radím, řekni svému pánovi, že jsme ti ujeli. Bude to pro tebe nejlepší.“

Přistoupil jsem k němu a ruku s bambitkou mu srazil a zbraň přišlápl na zemi. Příliš se nebránil, vypadalo to, jako by to zatčení ani nemyslel vážně.

„Tak co, dohodneme se?“

Bylo to oboustranně nepříjemné. Mně proto, že jsem se nechtěl prát se starým chlapem a ponížit ho tady, jemu právě z opačného důvodu.

„Tak se dohodneme, že nás doprovodíš do nejbližší vesnice, kde mají starostu a možná i žandáry. Slibuji ti, že k tobě budu šetrný.“

Odstrčil jsem ho, když se sehnul pro bambitku.

„Tu si vezmu do zástavy, abys nám neujel.“

Z kočáru někdo hlasitě protestoval. Jak už bylo v poslední době zvykem, marně.

„Nevím, co zamýšlíte, pane, ale jednáte nerozumně. Pokud vám mohu radit, vraťte mi zbraň a nechte mne odejít. Můj pán má v kraji velký vliv a vy jste byli na jeho pozemku.“

„Nemohli jsme vědět, že jsme na jeho pozemku. Nikde nebylo žádné značení, proto jsme nemohli být zatčeni za to, že jsme dali koním napít. Je před námi nějaká vesnice?“

„Městečko Fournière.“

„Tys hajný pana hraběte, viď?“

Byl to hajný.

„Až pana hraběte uvidím, zmíním se o tom, jaký jsi poctivý služebník.“

Sledoval jsem přitom, jak se tváří. Nehýřil žádným nadšením.

„Ani bych vám to neradil.“

„Co bys nám neradil? Abychom se s panem hrabětem setkali?“

Mlčel.

„Budeš muset panu hraběti vysvětlit, jak se stalo, že se ti nepodařilo nás zadržet. My ho neznáme, ale rádi bychom se s ním poznali. To byl ten mladý muž, který vyšel k bráně, když jsme tam zastavili?“

Neříkal nic. Takže pan hrabě do Grieux byl ten mladý muž. No, jasně. Lupič v rozkvětu sil.

„Je ještě daleko do té vesnice? Vlastně do toho městečka?“

„Támhle za tím kopcem začneme sjíždět do Fournière.“

Když jsme vystoupali na vrchol terénu, opravdu byly vidět střechy městečka.

„Tak se rozloučíme. Těšilo mne, že jsme se poznali. Jenom doufám, že budeš rozumný, a až se opět setkáme, že to bude setkání dobrých známých. Přátel ne, ale známých. To stačí.“

Podal jsem mu bambitku zbavenou prachu. Že by mi chtěl podat ruku, mne nenapadlo. Jeho taky ne.

Díval jsem se za ním, pomalu sjížděl na druhou stranu kopce. Z kočáru se ozývaly netrpělivé výkřiky. Protože oba kočárníci nerozuměli zdejší řeči, byli zvědavi, co se tady mezi mnou a hajným dělo. Vybídl jsem slečnu Johanu a Střížka k pohybu.

MĚSTEČKO

se asi příliš nelišilo od městeček v této části země. Zemědělská stavení budovaná na rozdíl od našich selských domů z kamene, asi ho tu měli dost, střechy krylo to, co krylo naše střechy. Došky, šindele, ale i tašky z pálené hlíny. Domy nepřesahovaly přízemí. Ale viděl jsem i patrové, to asi nebyly domy rolníků. Sem tam se plahočil povoz, babka tlačila kárku a na ní vrstvu hlávek zelí. Kostel tady musel být.

„Matko, máte tady faráře? Potřebuji vyzpovídat. Je tu někde?“

Zastavila a dívala se na mne nedůvěřivě.

„Ty tak jistě potřebuješ vyzpovídat. Myslím, že ďáblovi nebo spíš žandárovi. Jdi rovně a za chvíli uvidíš kostel. Farář bude ještě spát,“ podívala se nahoru, jak je slunce vysoko. „Možná, že už vstal. Odsloužil ranní a šel si znova lehnout.“

Zvyků místního faráře byli zdejší křesťané znalí. Velmi povzbudivé.

„Jedeme na faru.“

Přítomní byli křesťané, shodou okolností římsko-katolické víry byla jenom paní Mustahlová, jak na tom byla slečna, jsem nevěděl. Dva zbylí patřili ke Komenského Jednotě bratrské. S tím se tedy nebudeme chlubit. Když byl kostel v ohybu cesty vidět, zastavil jsem u kočáru a upozornil ostatní na to, co nás asi čeká.

Baronku, tedy paní Mustahlovou, u které jsem baronský titul předpokládal, jsem si až dosud pořádně neprohlédl. Protivní lidé mi jsou zkrátka protivní a nemusím se s nimi vídat. Teď jsem však zjistil, že je to osoba sice nafoukaná, jistě protivná, ale mladá a celkem pohledná. Starší o pár let než její společnice, ale bezbranná a bezmocná jako ona. V tomto prostředí ztracená.

„Máme tady dva úkoly. Zjistit, co se stalo s naší českou společností, jestli zbylí žijí, nebo zda je někdo všechny zavraždil. To je můj úkol a snad mi pomůže i tady pan Střížek. Paní baronka se chce dostat tam, kam má celou dobu namířeno. Nevím, kde to je, ale když na mne počká a já své věci vyřídím, snad bych ji tam mohl doprovodit. Ale spoléhat se na to neradím.“

Já své věci vyřídím. Co to je? Když zjistím, co se stalo s mými druhy. Když se podaří osvobodit zajatce z rukou lupičů. Když se podaří zajistit pohřeb nebožtíků naší výpravy.

„Musíme se tu někde ubytovat. Snad nám farář poradí.“

Farář už byl vzhůru, něco dělal v sakristii. Řekla nám to služka, která před vraty fary sypala zrní drůbeži. Měla na sobě šedivou košili a přes ni zástěru, která byla stažena v pase. Prošel jsem chodbou, někde tady asi byl farářův byt, protože bylo cítit něco, co do kostela nepatřilo, co asi stálo na plotně a bylo předzvěstí oběda.

Moji druhové zůstali v kočáru, u něhož Střížkův kůň apaticky postával se svěšenou hlavou, slečna Johana se krčila v kabátě a bylo jí jistě vedro.

Farář měl svá nejlepší léta za sebou a teď, když viděl cizího člověka, vstal od něčeho, čemu se věnoval, a vyšel mi naproti. Byl to starší člověk podle šedin, ale na starocha nevypadal. Nebyl ani tlustý, ani hubený, měl starostlivý výraz zkušeného pastýře.

„Turpius eicitur, quam non admittitur hospes.“ Řekl to a napřáhl ruku.

Nečekal jsem citát z Ovidia. Ale statečně jsem mu sekundoval: „Post triduum resides, fetebunt piscis et hospes. U nás v Čechách to říkáme přímo: Ryba i host třetí den smrdí. Myslím však, otče, že vás nebudeme tak dlouho obtěžovat.“

Zarazil se. Kdyby tušil, že mu rozumím, šetřil by latinskými citáty. Řekl jsem mu, kdo jsem, a ohlásil i hosty, kteří čekají venku. Pořád ještě v rozpacích mne provedl kostelní lodí a vyšli jsme ven. Každého jsem představil, trochu udiveně se díval na slečnu navlečenou do mužských šatů.

„Otče, jsme malá část společnosti českých šlechticů, kteří jeli před námi. Zdrželi jsme se a chtěli jsme je dojet, ale nepovedlo se nám to. Kdybyste dovolil, snad abychom tu nebyli tak na očích. Můžeme se vrátit do kostela? Moji společníci nemluví vaším jazykem, snad se mohou zatím někde ubytovat, kam je jistě laskavě doporučíte. Až vám všechno vysvětlím, uznáte, že jsme hodni vašeho doporučení a ochrany.“

Mluvit o ochraně znamenalo vzbudit jeho pozornost. Přesto se hned ohradil.

„Proč pokládáte za nutné mi něco vysvětlovat? Nejste přece můj farník.“

„To máte pravdu. Ale jsme křesťané, kteří se v cizí zemi dostali do nouze. Proto se na vás obracíme jako na křesťana, který může poradit a třeba i pomoci.“

Zavolal služku, která před chvílí sypala zrní slepicím, řekl, že nás zavede do hospody, která je poblíž, tam necháme kočár na dvoře a o koně se postarají a nám dají nějakou místnost na spaní. Když nás posílá farář, bude jistě všechno zařízeno k naší spokojenosti. Ovšem přepych čekat nemůžeme.

Přeložil jsem to svým druhům, které jsem postupně představil. Řekli svá jména a uklonili se faráři, slečna řekla, že se jmenuje Johana Graaf, společnice paní baronky. Ta byla výrazně skleslá. Myslím, že si už zvykla na nepohodlí kočáru a vyjít ven někam mezi štěnice, které předpokládala, se jí moc nechtělo. Já jsem se vrátil s farářem do kostela.

Kostel, žádná katedrála. To naše vesnické kostely se mi teď zdály být pozoruhodnější. Bylo tu několik dřevěných soch umně vyřezaných a barvitě vyzdobených, nesnažil jsem se poznat, které svaté představovaly. Období gotiky tu zanechalo obrazy svatých, jejich uměleckou hodnotu jsem neodhadoval. Vpředu byl výklenek s oltářem a se svatostánkem, na levé straně vyvýšené místo, odkud farář kázal věřícím, žádná kazatelna nad jejich hlavami. A lavice pro hodnostáře, šlechtice, obchodníky. Asi tu měli lavice bohatší svobodní sedláci. Samozřejmě tu měli starostu a možná že i školu. Třeba tu byl taky klášter. Kdyby tu byl klášter, nebylo by to v kostele tak sešlé. Městečko bylo asi dost chudé, nebo zdejší byli skrblíci.

Sedli jsme si proti sobě do předních lavic. On čelem k oltáři, já proti němu, abych viděl na vchod do kostela.

Vyzval mne, abych povídal, poslechl jsem ho. Řekl jsem o cestě šesti šlechticů z Čech do Paříže. Samozřejmě, že ho zajímalo, co tam ti šlechtici chtěli dělat. Řekl jsem, že můj pán, jehož jsem sekretářem, tam má nějaké jmění, které hodlal využít. Za současné situace, která panuje v naší zemi, je toto jmění jedinou jistotou, ke které se upíná zájem mého pána.

Kýval hlavou, asi věděl, jak to v této kruté době v Čechách vypadá.

„Když jsi sekretář svého pána, měl bys být v jeho společnosti, synu. Proč jsi ho opustil?“

„To vysvětlím. Můj pán odejel beze mne včera ráno, protože já jsem musel dostihnout a potrestat tři zloděje, kteří okradli paní baronku Mustahlovou. Ujeli s jejím kočárem a chystali jí krutý konec. Proto jsem se zdržel.“

„Takže jsi od rány, pane.“

„Mám takovou pověst. Jenže jsme mého pána nedojeli. Výprava byla cestou přepadena a část její povražděna.“

Zíral na mne zděšeně. Co mu mám všechno říct? Jenom fakta, dohady si zatím nechám pro sebe.

Nevím, co mne to posedlo, že jsem se mu začal svěřovat s okolnostmi svého života. Že jsem žil na panství Vartemberků, že mne pán nechal v Praze v koleji vystudovat, protože počítal, že ve mně bude mít oddaného správce svých statků, že mne, když došlo k tragickým událostem a král prchl ze země, půjčil panu Tadeášovi Brokovi z Topštejna, abych ho doprovodil na jeho cestě do Paříže.

Farář na mne koukal s otevřenou pusou. To byly věci, na které nebyl zvědavý. Zajímalo ho přepadení, o kterém jsem se zmínil.

„To jste došli z takové dálky až sem a tady se naplnil váš osud?“

„Nevím, otče, jestli se naplnil náš osud. Vím jen, že nás lidé, patrně zdejší, přepadli, oloupili a několik zavraždili. Co udělali s ženami, ani nechci vědět. Vy patrně taky ne.“

Seděl a vypadal zděšeně. To se děje v jeho houfu? Byla to krutá obžaloba. Zdejší lidé přepadávají pocestné? To je jistě omyl. To nemohli být zdejší. Dlouho si nebyl jistý, co na to řekne. Chtěl znát podrobnosti o přepadení. Ty jsem neznal. Jen jsem mu popsal osud těch pěti obětí.

„Nevím. Teď nemohu radit. Musím celou věc promyslet a s někým si promluvit. Zatím se ubytuj, synu a potom, až si odpočinete, se dohodneme co dál.“

„Jenže není moc času, otče. Co když můj pán ještě žije?“

„Kéž by žil. Jestli ty čtyři, nebo pět zavraždili, nemají důvod další šetřit.“

Byla to logická úvaha, dost neladila s mými představami o myšlení sluhy božího. Rozloučil jsem se a nechal ho tam naplněného starostí.

Vrátil jsem se ke svým druhům, byli jako opuštěná housata. Čekali na mne v důvěře, že něco zařídím. Bože, to mně skutečně scházelo.

„Mohli jste si objednat něco k jídlu, nebo nemáte peníze?“

Peníze měli, ale neuměli si o jídlo říct. Šel jsem proto za krčmářem. Poslal nahoru nějakou pečeni, doufal jsem jen, že není ze psa, šišku chleba a láhev vína. Platil jsem hned ze svého. Takže je budu taky živit?

„To budeme spát všichni v té jedné místnosti?“ zeptal jsem se panovačně. „Jsou tady tři šlechtici, hosté z ciziny. Jak hostíte takové pocestné?“

Neudělalo to na něj dojem. Vypadalo to, že se půjdu vyspat do kočáru. Spát s chrápajícím Stříškem jsem nikomu nepřál. Teprve když jsem ztropil povyk, když jsem vyhrožoval kordem, uvolil se něco podniknout. Neřekl co.

Paní hraběnka ovšem byla proti tomu, abychom spali odděleně. Nějak přestala dbát o počestnost. Co když se jim něco přihodí. Co když se k nim v noci někdo vloupá. Ohrozit čest ženy, nebo její peníze, čemu by dala přednost? Penězům nebo cti? Neměl jsem odvahu se zeptat. Když už jsem násilím přiměl hostinského k tomu, že sežene nějaký další kumbál, měnit jsem to nechtěl.

Tady si dovolil Střížek udělat vtip, který nenašel ohlas: „Leda že byste v té místnosti spala se mnou a Johanka tady s Adamem. To by taky šlo, nebo nešlo?“ Smál se přitom poťouchle a já jsem zaznamenal, že paní Mustahlová mlčky o návrhu přemýšlí, aniž ho hned zamítla, jak jsem předpokládal. Všechno to však vzápětí zamluvila Johana.

„Všechna zavazadla jsem nanosila támhle ke stěně, nevím, myslím, že v kočáru už nic není.“

Zmínka o kočáru mne přiměla jít se přesvědčit, v jakém stavu jsou koně a kočár. Bylo třeba prohlédnout koním kopyta a kočáru kola, snad je i namazat, podívat se, zda se nevytřásly zákolníky.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

CESTOU SE K NAŠÍ VÝPRAVĚ

PO ÚTĚKU ČESKÝCH VOJSK

NÁŠ NÁVRAT DO VESNICE

TO BYLA NOC.

NO NIC.

MĚSTEČKO