ZEMĚ ZUNN I

STRÁŽCE

Naďa Mlčková

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Naďa Mlčková

Copyright© 2013 Cover by Matthew Gibson and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-050-2 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-051-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-052-6 (PDF na CD)

ZEMĚTŘESENÍ

ZTRACENÁ KRONIKA

ČARODĚJ

KRTEK A Q-BRÁNA

PASTI V ZEMI ZUNN

ŘÍŠE ROSTLIN

TRIMOR

ZLO UKRYTÉ V JESKYNI

PALLA, VALERIUS A PARIO

TROLAMIN

KRÁLOVSKÁ SVATBA

UBARAN A ASYRYK

ŠÍPONOŠ

CESTA DOMŮ

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

ZEMĚTŘESENÍ

Jestli si jen trochu dokážete představit ani malé, ani velké město prorostlé zelení, zkuste to. Na jedné straně vybíhá do lánů polí, na té opačné se mírně svažuje k řece, přes kterou vede kamenný můstek, po němž se mohla procházet snad už Marie Terezie, kdyby zavítala do těchto končin. Jen o pár metrů dál je rybník, ve kterém je celé léto teplá voda a jehož hladina dokáže zmnohonásobit nádheru okolí, když se v ní odráží zapadající slunce. A pak tu máme les. Nevyniká svou jedinečností nad ostatními, leč může se pochlubit sousedstvím s nevelkou roubenou stavbou – nikdo jí nenazve jinak než zámeček – která již drahnou dobu uzamknuta odolává zubu času.

Ale vraťme se do města, do jedné ulice blízko řeky. Mnoho domků se tu pyšní svými fasádami a ukazují na odiv rozkvétající zahrady – a mezi nimi i dva až na konci ulice. V tom béžovém s červenou střechou se seznámíme s rodinou Brechtových a hned v tom vedle – ano, s tou vysokou třešní –  bydlí Goodwinovi.

Ulice profukuje po nočním dešti jarní větřík. Probouzí se krásný sluncem prozářený den, který slibuje celému okolí oblohu bez mráčků, svěží vánek ševelící v kvetoucích korunách stromů a zpěv ptáků... Tedy obyčejně slibuje zpěv ptáků... ale... CO DNES ZNAMENÁ TO ZARAŽENÉ TICHO?!

Viktor otevřel oči. Tohle ráno nebylo stejné jako každé jiné. Bylo to RÁNO PO DNI, který byl v jeho životě snad nejpozoruhodnější a zároveň nejzmatenější. Až po bradu si přitáhl modrou přikrývku, po které pluly zlatobílé plachetnice. Těšilo ho, že je sobota a že může dát svým neklidným myšlenkám volný průchod. Světlé oči lemované hustými řasami sklouzly pohledem k oknu. Obloha na východě byla podivně růžová, ale možná to jen pracovala jeho rozbouřená fantazie pod vlivem událostí včerejšího dopoledne. Bezděky si sáhl na pravý spánek a sykl. Od spánku až k oku se mu táhl hluboký škrábanec, který si způsobil naprosto nečekaným pádem – nestačil se totiž už vyhnout starému zrezivělému plůtku, jenž obíhal pozemek celé školy.

Kdybyste si náhodou mysleli, že to bylo díky jeho vrcholné neopatrnosti, anebo naopak přílišnému temperamentu, potom byste se velice mýlili. Viktor Goodwin rozhodně nepatřil mezi ty divoké, splašené a neukázněné. Z jeho obličeje téměř vždy zářila pohoda a klid a na svých 12 let byl až neuvěřitelně sečtělý, o čemž svědčily police plné nejrůznějších knih.

Šedýma bystrýma očima s moudrým pohledem – to po tátovi – sledoval zaraženě růžovou oblohu a uvědomil si, že ho něco znepokojuje. No jasně! Je jaro a každé ráno se ze zahrad ozývá křik ptačí drobotiny, která se vší vervou zakládá hnízda a vítá s určitou rozpustilostí každý dubnový den. Leč dnes se na stromech nečepýří jediný okřídlený zpěváček, aby zapěl své družce jarní serenádu. Chlapcův zrak od okna zabloudil do rohu pokoje, kde na něj z velkého koše s vyzývavým výrazem v očích hleděl jeho chlupatý přítel Tifany. Když se jejich pohledy střetly, pes zlehka zavrtěl ocasem.

„Ne, Tifi, lež ještě!“ zachraptilo z Viktorova hrdla a mírným pohybem ruky uklidnil vyčkávajícího chlupáče, aby mu zabránil skočit k němu na postel. Pes tiše zakňučel a položil hlavu na natažené přední tlapy. Chlapcovy myšlenky se teď zjevně soustředily na jeden bod na stropě. Přivřel oči a vracel se o čtyřiadvacet hodin zpět...

Téměř každý den tohoto školního roku se ranní odchod z domu do školy poněkud protáhl. Příčinou byla Viktorova malá, roztomilá a rozpustilá sestřička Terezka, žába sotva sedmiletá, která s patřičnou dávkou důležitosti začala loňského září navštěvovat první třídu základní školy. O co byli rodiče ochuzeni při výchově mírného synka, to jim dcerka několikanásobně vynahradila svým obdivuhodným temperamentem. Dívenka havraních kadeří byla očividně výjimečně živá, proto upoutávala na sebe pozornost a starostlivost všech členů rodiny.

„Teri, pohni!“ vyvolával bezmála už čtvrthodinku trpělivý bratr v hale domu, číslo popisné 177, „Přijdem pozdě do školy, co tam hledáš?“

„Já chci vzít do školy kuličky. Slíbila jsem, že je ukážu Janičce a Kryštůfkovi.“

Viktor se nadechl k další větě, leč malá uličnice mu neumožnila promluvit.

„Já už jdu, Viktore. Eště si vemu balónek a fixky.“

Ovšem tak, jak by si to Viktor představoval, to rozhodně neproběhlo. Když už celý šťastný přivřel dveře a chystal se otočit klíčem v zámku... ozvalo se žuchnutí. Otočil se za zvukem, upustil na zem všechno, co držel v rukách, a chytil se zoufale za hlavu.

„Neuvěřitelné! NE-U-VĚ-ŘI-TEL-NÉ!!“ hřímal a propadal nepříčetnosti, když se Terezka s provinilým úsměvem sbírala ze země a přikrývala dlaní roztrženou punčošku na kolínku. Se zběsilým výrazem uprchlého šílence znovu otevřel sestře dveře a zprudka je za sebou přibouchl. V tom okamžiku se otřásl celý dům, až se Viktorovi leknutím rozbušilo srdce. Zjevně se v něm všechno vzpíralo uvěřit tomu, že takový otřes způsobil on sám pouhým prásknutím dveřmi. Terezka se nechápavě a vyděšeně dívala na bratra s otevřenou pusou. Chvilinku stáli oba dva úplně bez hnutí. První se vzpamatoval Viktor a ze stísněného hrdla se vydral nepřirozený pískot.

„Honem, běž se převlíknout. Ještě dostanem oba poznámku.“

Děvčátko rychle a zmateně odběhlo a Viktor se přistihl, že si pravou ruku ještě úlekem přidržuje na hrudi. Zakroutil nevěřícně hlavou a pomalu otevřel dveře. Co to jenom mohlo být? Terezka byla v mžiku zpátky a jako ta nejvzornější a nejhodnější absolvovala cestu do školy.

Krátce po desáté se ozval na školním hřišti ostrý hvizd z píšťalky paní učitelky Slavíčkové. Tato drobná energická dáma dávala školákům náležitě pocítit, že hodina tělocviku je tu od toho, aby svou tělesnou schránku náležitě zruinovali.

„Nááástup!“ zazněl po píšťalce její zvučný hlas, kterým byla schopna zkrotit i lítou zvěř – ne tak bandu z 6. A.

„Táák, milánkové,“ pronesla přísně, když se jí žactvo podařilo seřadit, „za sedm týdnů nás čeká utkání v basketbalu proti základní škole Svaté Ludmily. Ale to všichni víte, že? Chtěla bych vám všem jen připomenout, že žáci, kteří budou vybráni, budou mít odpolední trénink ve středu a v pátek ve tři a samozřejmě mohou také počítat s tou nejlepší známkou z tělocviku. Takže... Pro dnešek nemáme nachystanou žádnou ulejvárnu a dáme se do toho.“ Znovu se ozvalo zahvízdnutí. Pět koleček kolem hřiště bylo podle paní učitelky úplnou maličkostí. Ale v prohřátém vzduchu se to pro děti stalo nepředstavitelné.

„Padnu vedrem,“ zafuněl za Viktorovými zády Petr Vaněk, jeho nejlepší kamarád ze třídy.

„Když přežiješ, Slavíčková tě vybere do týmu a budeš mít dobrý známky aspoň z tělocviku,“ křenil se Viktor.

„Prosím tě, známky mi vůbec nepřipomínej! Bůhví, jak dopadnu z matiky,“ zakňoural Petr. Jeho sportovní kvality byly nesporné, ale ostatní předměty, jako jazyky nebo matematika, byly pro něj španělskou vesnicí. Neměl v úmyslu přidělávat starosti matce, která už šest let žila jako vdova sama s ním a jeho dvěma mladšími bratry. Dobrosrdečnost, která mu byla vrozená, ovšem nevylučovala jistou lenost a lehkomyslnost při učení. Leč jeho kamarádská povaha mu pomohla najít přítele, který mu byl oporou, když to nejvíc potřeboval.

Páté kolečko se blížilo ke konci. Mnozí už supěli jako nákladní lokomotivy. Přesto Viktor, i když nebyl nejlepší sportovec, dokázal prozatím udržet tempo s Petrem. Nikdo nečekal, že jim něco zabrání poslední kolo dokončit. Nicméně... Půda se jim pod nohama nejprve jen lehounce zachvívala a pak se ozval ohlušující výbuch. Připomínalo to odstřel v lomu i s následujícím rachotem valících se balvanů. Lehounké chvění přešlo v mohutný otřes a na školním hříšti se začala rychle objevovat trhlina nejméně metr široká. Přeťala celé hřiště vedví a táhla se pár metrů až do trávníku. Ve vzniklém hluku zanikl jekot a výkřiky, a kdo stál předtím pevně na nohou, válel se v mžiku na zemi. Viktora to vymrštilo hlavou přímo do blízkého plůtku, a i když ho zmáhala otupělost, uvědomil si, že se důkladně kousl do jazyka, a v ústech ucítil teplou chuť krve.

To, co se potom dělo, připadalo všem jako krátkodobé pominutí smyslů nebo ošklivý sen. Z trhliny prudce vytryskla zelená opalizující záře vysoko nad budovu školy. Omamné světlo se rozlévalo po okolí

Ti, co tomu všemu byli nejblíže – děti na hřišti – však nebyli schopni žádného úprku. Pomalu se sbíraly ze země jako probuzeny z hypnotického spánku. Jen Karina Lásková, trochu výstřední tmavovláska, propadla hysterickému záchvatu a s příšerným ječením uprchla do školy. Ostatní pomalu vstávali na podlamující se nohy. Mnohé pokrývaly četné ranky a odřeniny. A zelená záře... BYLA NAJEDNOU PRYČ.

„Můj Bože!“ ozval se nezvykle vysoký a ječivý hlas učitelky Slavíčkové. „Všichni do školy! HONEM!“

„No to mě podrž!“ zařval Petr a zíral na hřiště s otevřenou pusou. „Co to bylo? Doprčic,“ ulevil si. Klečel na zemi vedle Viktora a s neuvěřitelně třesoucími se koleny se snažil opakovaně postavit na nohy. Viktor zatřepal hlavou. V uších mu hučelo a připadalo mu, že to, co viděl, byly rozhodně jen výplody jeho šílené fantazie způsobené nečekaným a tvrdým pádem. Ale zděšené tváře kolem a neustále znovu a znovu padající Petr ho přesvědčily! BYLA TO HOLÁ SKUTEČNOST!

„Te... teče ti čer... červená,“ koktal kamarád a ukazoval na Viktorův pravý spánek.

„Jo, kousl jsem se do jazyka,“ zamumlal chlapec nepřítomně.

„Ale ne! Na obličeji máš krev,“ snažil se ho upozornit Petr. Zamával mu rukou před obličejem.

„Hej! Vstávej! Prober se, člověče!“ křičel chlapec, cloumal s Viktorem a tahal ho za loket, aby ho postavil na nohy.

„Co je s tebou,“ nevzdával se a zmateně hleděl příteli do obličeje. Viktor znovu zatřepal hlavou a zamrkal. Bezděčně si sáhl na spánek a na konečcích prstu pozoroval lepkavou krev. Petr se rozhlédl. Spatřil zmatek a zkázu. Kolemjdoucí na ulici, lidi v zahradách, řidiče v autech i autobusech. Ti všichni na pár sekund strnuli hrůzou. Paniku a zmatek v takovém rozsahu město ještě nepamatovalo. Lidé se rozbíhali jako pomatení na všechny strany, dvě auta se srazila na křižovatce, několik jich vjelo na trávník a autobus, který zrovna zatáčel ke škole, přerazil nízké zábradlí a vjel až k sousednímu domu do předzahrádky.

„Co se to proboha stalo?“ dralo se chraptivě Viktorovi z hrdla.

Petr ho starostlivě podpíral a snažil se dostat kamaráda co nejdále z dosahu zrádného hřiště.

V celé škole to vřelo. Mezi dětmi i učiteli panovalo dusivé ovzduší plné napětí, nervozity a strachu. Vyděšené děti nahnali zpět do tříd, a aby předešli případné panice, doporučili učitelům pokračovat v mírné výuce. Mezitím se ředitel školy rozhodl prozkoumat situaci a rozmyslet si další postup. Ne zcela dbala doporučení o mírné výuce učitelka Vybíralová, která dostala Viktorovu třídu pro zbytek hodiny na starost, poněvadž tělocvikářka Slavíčková se zhroutila. Jelikož následující hodinu měla mít se žáky 6. A přírodopis, usoudila, že rozhodně nepochybí, když bude naplno do konce hodiny zkoušet. Pochopitelně, že událost na hřišti považovala za nemilou maličkost, ale ne zase takovou, aby její svěřenci nebyli schopni zvládnout nějaké to běžné zkoušení. Ovšem přecenila jejich síly. Vyděšené děti nebyly schopny si ještě stále vzpomenout, ani jak se vlastně jmenují, natož pak na to, co braly minulou hodinu. Dokážete si jistě představit, jak to všechno dopadlo. Několik žáků dostalo nedostatečnou a nejlepší žačka ve třídě, Natálie Brechtová, která za celý rok neměla z přírodopisu ani jednu jedinou dvojku, si odnášela v žákovské knížce zapsanou dostatečnou.

Viktor s Petrem hodině unikli jen díky tomu, že jejich zranění vyžadovala důkladné vymytí a ošetření. Petrovi se kromě rozbitého kolena ozval v jeho útrobách prožitý šok a tak už asi potřetí úporně zvracel do záchodu. Viktor přecházel po chodbě před toaletami až do zvonění. Ránu na hlavě měl přelepenou čistým proužkem úzké náplasti. Čekání se protahovalo. O přestávce se do sborovny nahrl celý pedagogický sbor a dveře zůstaly pootevřené. Když Viktor procházel kolem, úplně mimoděk zaslechl útržkovitě několik slov.

„Ze ztracené kroniky? Co mi to tu, Anežko, vykládáte za nesmysly. To víte, že jsem to měl kdysi možnost prostudovat, ale nezlobte se, vždyť je to pohádka.“ Byl to hlas ředitele Tynce a vzrušená debata se zřejmě týkala nějaké staré historie.

„Povídám vám, že ta zelená záře se objevila i tehdy, ale to je už víc než pět set let. Nebo pro to máte nějaké rozumnější vysvětlení? Viděli jsme to z okna, viděla to spousta lidí na ulici a děti na hřišti to zažily, jak se říká, na vlastní kůži. Co s tím chcete dělat?“ Drobounká stará učitelka Vaněčková už přesluhovala nejméně čtvrtým rokem přes důchod, ale podat dějepis jako pohádku by snad ani nikdo jiný nedokázal.

„Co s tím já chci dělat?“ ozval se znovu ředitel, „já s tím naštěstí nemám co do činění. Celé město je na nohou, mluvil jsem se starostou a říkal, že je na cestě hromada odborníků.“ Viktor si na chodbě prohrábl husté medové kučery. Co jen tohle mělo znamenat, že by paní učitelka Vaněčková věděla něco o tom, co vyvolalo tu tajemnou záři? A co to říkal ředitel? Odborníci na cestě? Neměl ani to nejmenší tušení, o co tady jde. Napínal uši, jestli ještě něco uslyší.

„A teď, Mařenko, i vy všichni ostatní. Vyučování pro dnešek odpadá. Ve městě je chaos a žáci jsou vyděšeni. Proto, prosím, v klidu odveďte své třídy na oběd a do šaten. S kuchyní jsem mluvil, mají vše nachystáno. To je pro dnešek vše, doufám, že se po neděli sejdeme mnohem klidnější. Děkuji za pozornost a nashledanou.“ Ve sborovně se ozval vzrušený šum, jak ředitel domluvil. Viktor se bleskurychle odlepil od místa u dveří, kde stál. Vzápětí vyšel ředitel natolik pohroužený do svých myšlenek, že chlapce na chodbě prakticky neviděl.

Ze záchodů se vyšoural zelený Petr.

„Nechceš doprovodit domů? Odpadlo nám zbylý vyučování,“ nabídl se ochotně Viktor. Pobledlý chlapec se pokusil o úsměv, ale vyšel mu z toho jen jakýsi škleb.

„Ne, to je dobrý, vždyť bydlím hned přes cestu. Natáhnu se a pustím si cédéčko.“

V šatnách byl hotový blázinec. Všichni se mačkali i přes neustálé napomínání učitelů. Tlačili se, šlapali si po nohách...

„Au, slone! Dívej se trochu,“ odstrčila prudce tmavovlasá dívka spolužáka ke stěně.

„Promiň, Brechtová, copak za to můžu?“ zašklebil se pihovatý hoch a zoufale se rozháněl rukama.

„Nééé, on za to asi může Svatý Utřinos, Koumale,“ oplatila mu dívka úšklebek. Popadla brašnu a vyšla ze šatny.

„No tak, no tak, mládeži, řeklo se v klidu opouštět školu. A jáá se ptáám, co to je v klidu opouštět školu? To znamená – POTICHU!“ S rukama za zády a pusou nadutou k prasknutí hulákal důležitě Mirotka Alois, zdejší školník. Působil přinejmenším, jako by mu patřila celá budova, ale v srdci byl dobrák od kosti. Svým burácením a hlomozením si snažil získat úctu, na které mu ubírala jeho menší a ne příliš foremná postavička. Na tenkých nožkách si lebedilo kulaťoučké bříško v obličeji při rozčílení měnil barvy od bílé po rudou a vlasů na hlavě mu s léty nepřibývalo. Ale když měl dobrou náladu, jeho očka zářila štěstím a uspokojením. Zhoupl se z pat na špičky a zpět a s důležitostí sobě vlastní opustil školní šatny.

Natálie mířila do vstupní haly, odkud hodlala co nejrychleji zmizet pryč, daleko od školy.

„Počkej na mě, jen vezmu Terku z družiny,“ zatarasil jí cestu Viktor.

„Půjdu pro ni s tebou,“ vydechla zničeně dívka.

„Co je?“ podíval se na ni zaraženě.

„Hmm, tys tam nebyl. Chytla jsem čtyřku z příroďáku.“

„Ty? Ona vás úča zkoušela? Já jsem si byl ošetřit hlavu. Jsem teď padlej na hlavu,“ zasmál se Viktor.

„Byla jsem úplně tupá, měla jsem úplně vymytej mozek, to snad ani není možný.“

„To si spravíš levou zadní,“ utěšoval ji, „z toho mračna pršet nebude. Všichni jsme teď navíc dobytí a poškrábaní. Petr přidělal práci uklízečkám, pozvracel jim celej záchod.“

Natálie se zatvářila naprosto zhnuseně.

„Víš, ale stejně se tu děje něco divnýho.“ Viktor vyzvedl Terezku a cestou domů dopodrobna vypověděl Natálii, co slyšel za dveřmi u sborovny.

Jejich ulici od centra města odděloval velký park, takže jím museli na cestě do školy a zpět projít vždy, pokud ovšem nechtěli městskou zeleň obcházet na míle daleko. Na konci ulice pak už viděli řeku, přes níž se klenul již zmíněný můstek. Vedla tudy pouze cesta pro pěší a spojovala tak civilizaci s přírodou.

Děti se znaly prakticky od narození a jejich rodiče spojovalo dlouholeté přátelství. A aby toho nebylo málo, dokonce víc než to. Zuzana Goodwinová před lety ještě jako Zuzanka Mayerová navštěvovala s Petrem Brechtem, otcem Natálie, stejnou třídu ve stejné škole – jako dnes Viktor a Naty. Vítr ji ve studentských letech zavál na školy do Anglie a odtamtud se už vrátila v doprovodu Jacoba. Rozhodli se postavit si tady rodinný dům, a když si koupili volnou parcelu, zjistili, že vedle stojící, rok nový domek patří čerstvě ženatému Petru Brechtovi. Se svou ženou Alicí tvořili milý a příjemný pár a bývalí spolužáci se tak stali sousedy.

„Víš, moc bych chtěla o té ztracené kronice a o té zelené záři vědět víc. Dneska jsem za tu chvilku ve škole neslyšela nic jinýho. Prej, že unikla nějaká radiace a jiný blbosti. Třeba bychom mohli zajít za Vaněčkovou a zeptat se jí na tu kroniku,“ pronesla nadšeně Natálie, když se zastavili u Viktorova domu.

„Ty jsi fáákt dobrá,“ pleskl se Viktor do čela a vzápětí sykl. Ranka na hlavě ještě rozhodně nemínila přestat bolet. „A to jí řeknu: ‚Vážená paní učitelko, já sem tudle jednou omylem zapomněl svoje ucho přilepený na dveřích sborovny a slyšel jsem vás mluvit o zelené záři nad městem před pěti sty lety‘, ne?“

„No jo,“ pokrčila dívka rozmrzele nosík, „Ale oni to přeci taky museli někde přečíst, ne?“

„Páni, no vidíš! To je nápad! Do knihovny musíme zajít, zeptat se staré Katangy.“

„Koho?“ vykulila Naty oči.

„Knihovnice, drahá přítelkyně, knihovnice.“

„Hmm, tak jo, ta má ale divný jméno. Po neděli tam zajdem. Zatím čau.“

„Natálko, Natálko, šla bys se mnou chvilku ven?“ žadonila se sepjatýma ručkama Terezka.

„Jestli tě mamka pustí, když se dějou takové věci.“

„Pustí, pustí, prosím.“

Natálie couvala pozpátku k brance, div málem nevrazila do dlouhonohé dívky, která přicházela z opačné strany.

„Ahoj, Sabi.“

„Koukej na cestu, nebo jednoho dne porazíš náklaďák,“ podívala se na ni malinko vyčítavě starší sestra a přihladila si hřívu dlouhých vlasů v barvě zrajícího obilí. „Třeštidlo.“

„Naty, a ty máš takovou sílu, že bys porazila náklaďák?“ pátrala zúčastněně Terezka. „Vy jste si dělali jen legraci,“ dodala po chvíli rozpačitě, když zahlédla na tvářích dívek šibalský úsměv.

„Ano, Terinko, běž se převlíknout, já na tebe za chvilku cinknu.“

Viktor už dávno smejčil po kuchyni, když Terezka otvírala domovní dveře. Ve tři hodiny se Natálie vyklonila z okna a zapískala smluvený signál.

„Dobrý den, paní Brechtová,“ pozdravil s dvornou úklonou a náznakem, že smeká neexistující klobouk z hlavy Vilém, jeden z Petrových kamarádů, kteří zrovna dorazili k jeho domu. Druhý byl poněkud menší a své „Ahoj,“ kuňkl tak tiše, že ho mohla zaslechnout nanejvýš vosa, která mu zrovna proletěla kolem nosu.

„Kašpare,“ zasmála se dívka a v protějším okně se vynořila hlava Viktora a Terezky.

„Máš tu návštěvu,“ pohodila Natalie bradou směrem do ulice. Pak zavolala na Terezku.

„Za pět minut jsem u tebe, jsi převlečená? Půjdem se podívat k zámečku.“ Před domem Goodwinových se však musela nechtíc zastavit. U branky ještě pořád postávali oba chlapci.

„Vy jste ještě neodešli, na co tu tak zíráte?“ Na otázku se jí ovšem nedostalo odpovědi. Přitočila se k nim a po chvíli stejně jako oni zírala mlčky do zahrady. Viktor chodil kolem vysoké třešně s hlavou zakloněnou dozadu. Když už ji obcházel alespoň počtvrté, přišlo mu podívat se na ulici, kde na něj trpělivě čekali jeho přátelé. To, co uviděl, ho rozesmálo. Všichni tři stáli jako sochy s pusami dokořán.

„Co blbnete?“

„My blbneme?“ ozval se černovlasý dlouhán, „Ty tady chodíš kolem švestky jako náměsíčník!“

„Tak za prvé je to třešeň a za druhé nejsem náměsíčník. Jen mi je divný, že tu nezpívá ani jeden pták, a přece tady jsou. Jindy vřískají tak, že málem ohluchnu.“

„Tééda… tvoje starosti bych chtěl mít. Bylo zemětřesení, tak jim holt není do zpěvu. Nech to koňovi a pojď už, prosím tě,“ kroutil hlavou nevěřícně Vilém.

Pihovatý Filip se poškrábal na bradě a popošoupl si brýle na nose. Taky by rád něco řekl, ale zrovna ho nic moudrého nenapadlo. Kluci i se psem se rychle ztráceli dívce z dohledu. A než vyšla Terezka, zmizeli pod stromy parku.

Z domu Brechtových vyběhla plavovlasá paní. Vypadala jako starší sestra Sabiny a Natálky. Ano, byla to paní Brechtová.

Zastavila se na posledním schůdku.

„Natynko, slib mi, že kdyby se cokoliv dělo, hned se vrátíte domů. Dědeček sice Terezku pustil, ale i tak jsem volala tetě Zuzaně do práce, aby se o malou nestrachovala.“ Řeč nebyla o nikom jiném, než o Terezčině a Viktorově matce, paní Goodwinové.

Z horního okna se vynořila Sabinina tvář.

„Málem jsem zapomněla, něco pro tebe mám.“

„Ukááž,“ žadonila Naty.

„Až přijdeš,“ ozvala se jí odpověď shůry.

Maminka už odešla a dívky se vydaly na cestu k mostku. Terezce se rozzářila očka, protože si právě na něco vzpomněla, a chytila svou velkou kamarádku za ruku.

„Natálko, paní učitelka nám říkala, že se dneska zemětřesením rozbilo hřiště a že je roztrhané na malé kousíčky.“

„No to vám určitě paní učitelka neříkala, že je na kousíčky,“ musela se usmát dívka.

„To Pavlínka,“ zarděla se Terezka maličko „ale tys tam byla, já to vím od Viktora, i že má rozbitou hlavu... a ještě říkal, že tam nějaká praštěná holka příšerně ječela.“

„No víš, to byla Karina Lásková. Ta ječí, i když vidí pavouka v televizi.“

Cesta jim uběhla a pár kroků před nimi se proti tmavé zeleni lesa rýsoval malý dřevěný zámeček. Dovnitř se očividně léta nikdo nedostal, neboť na kovaných dveřích visel těžký zrezivělý zámek a zamřížovaná okna dovolila nanejvýš prostrčit ruku a dotknout se zaslepených skel.

Vzadu za zámečkem, skryta v akátovém porostu, stála stará kamenná studna obehnaná pozoruhodně prohýbanou a umně zdobenou zčernalou mříží. Zvláštní bylo, že se o prastarou stavbu nikdo nezajímal. Těžko by se dalo odhadnout její stáří, co však pamětníci vyprávěli, stojí tady už nejméně pět set let. Mohlo by se zdát, že ji chrání nějaké kouzlo. A kdo ví...? Kdykoliv padla zmínka, že by z ní byl báječný hotýlek nebo restaurace u lesa, hlasy rychle umlkaly, jako by je odvál vítr.

Terezka běhala kolem studny a honem se snažila najít co největší kámen, aby mohla ručku prostrčit mřížovím a upustit jej do studny.

„Podívej, jaký jsem našla veliký,“ běžela k Natálii, která odpočívala na velké dřevěné lavici pod starým akátem.

„Tak ho tam hoď a poslouchej, jak žbluňkne.“

Děvčátko natáhlo dlaň a po chvíli šedý kámen dopadl na hladinu.

„Ta je pěkně hluboká. Slyšelas, jak dlouho padal?“ otočila se k dívce na lavičce.

„Víš, tu studnu dal zamřížovat jeden král, který nechtěl, aby mu tam spadla jeho jediná dcera – princezna Pampeliška.“

„Natálko, povídej ještě, povídej, povídej,“ žadonila Terezka.

A tak se Naty pustila do vyprávění pohádky.

„Na malém paloučku postavil kdysi dávno jeden král dřevěný zámeček. Žila v něm taky princezna Pampeliška a ta byla strašně hodná. Jednoho dne...“

Slunce už stálo nízko nad obzorem, než dívka dokončila svou pohádku a než se vydaly na zpáteční cestu domů.

„Ahoj, cos mi donesla?“ vrazila Natálie prudce k sestře do pokoje.

„No, jen jestli si to zasloužíš,“ zažertovala Sabina.

„Tak to dneska asi těžko,“ nakrčila dívka nosík, „dostala sem čtverec z příroďáku.“

„Cože?“ nestačila se sestra divit. „Prosím tě, jak se ti to povedlo?“

„Zkoušela nás po tom zemětřesení. Já jsem na tom vlastně nejlíp. Další čtyři chytli kouli.“

„No, z toho si nic nedělej. Máte fakt prásklou učitelku, když vás po takové hrůze zkoušela. Mamka se, teprv jak jsi odešla, dozvěděla, že jsi byla u toho. Proč jsi jí to neřekla?“

Natálie se poškrábala rozpačitě za uchem a trochu provinile se podívala na sestru.

„Víš, já... nechtěla jsem jí přidělávat starosti.“

Sabina zakroutila hlavou.

„Na!“ podávala jí krásný exemplář mloka naloženého v lihu.

„Tos čmajzla ve škole?“

„Ale néé. Pomáhala jsem dnes našemu profíkovi uklízet kabinet a pár věcí se vyřazovalo z evidence. Zítra dovezou nějaký nový pomůcky, no tak jsem ti ho vzala.“

„Jé, ten je skvělý,“ zatočila se Natálka s mlokem v náručí. „Hned si ho postavím do pokojíku na okno.“

Když dívka procházela chodbou v prvním patře, aby si odnesla úžasný dárek, zdálo se jí, že zaslechla ze spodu nezvyklý hluk. Otočila se zpět k otevřeným dveřím Sabinina pokoje a zavolala:

„Naši tam mají nějakou návštěvu?“

„Spíš válečnou poradu,“ ozvalo se jí v odpověď.

„Cožéé?“

Hbitě odběhla, uložila mloka na okenní parapet a s dusotem seběhla po dřevěných schodech.

„Ahoj,“ polkla překvapením, když uviděla obývák plný lidí. U okna seděla teta Zuzana a strýc Jacob Goodwinovi a vzali s sebou i dědu Járu, maminka stála ve dveřích a na pohovce vedle uviděla kromě tety a strýce z druhého konce města, i babičku Růženku, která ovšem musela cestovat až z druhého konce státu.

„Jéé, babi, ahóój, ty jsi přijela?“ pověsila se dívka staré paní na krk.

„Natálko, dítě,“ objímala babička svou vnučku. „Nějakou dobu tady s vámi pobudu, víš, maminka má o vás strach, má teď hodně práce s přípravami nějaké velké módní přehlídky, tak nechce, abyste tu byly se Sabinou samy dvě.“

„Ale vždyť už to skončilo, ne?“

„Kdo ví jestli!“ popošla k nim paní Brechtová. „Nemáš rozum, Natálie. Nic si nám neřekla.“

„Ale mami, vždyť se to mohlo stát i tady u nás doma, tak kde bych byla v bezpečí?“

„To máš sice pravdu, ale i tak budu ráda, když budeš nějakou dobu pohromadě s babičkou. Hned po škole domů.“

Ozval se zvonek a do pokoje se za chvíli přišoural dědeček Šimon. Nebydlel daleko, ale nohy mu už dobře nesloužily.

„Emilka se moc omlouvá, že nepřišla, ale hrozně ji bolelo v zádech, tak leží,“ ospravedlňoval dědeček nepřítomnost své choti.

„Tati, prosím tě, neměl jsi chodit ani ty. Vždyť jsem ti to říkal do telefonu,“ přiskočil starému pánovi na pomoc pan Brecht, „chceme jen zabezpečit děti, aby nikde nezůstaly samy v případě...“

Větu už neměl sílu dokončit. Dívka viděla ve všech obličejích kolem sebe jen špatně skrývanou nervozitu a napětí. Maminka se nuceně smála, pan Goodwin se pokoušel o vtip a teta Ela z druhého konce vyprávěla zaručeně úžasný a pravdivý příběh babičce Růžence. Všichni koutkem oka sledovali televizi.

Večerní zprávy nepřinesly nic dobrého. Záběry ze školního hřiště odkryly, co si kdo skutečně myslí. Pryč byly žertovné příběhy i předstírané veselí. V jednom momentě dokonce zahlédli Viktora s jeho kamarády, kteří kolem hřiště procházeli i s chundelatým psem.

„Já roztrhnu toho kluka!“ vykřikl dopáleně pan Goodwin a vyskočil ze židle. „Co tam, sakra, dělal? Nestačilo mu, co se stalo ráno?

Zuzana Goodwinová se pokoušela manžela uklidnit. V dalších záběrech se už jen objevovala spousta špičkových odborníků a seismologů, kteří pobíhali po pozemku školy s množstvím různých přístrojů.

„Co tam ten Viktor hledal?“ přemítala Natálka v duchu. Nahlas se k tomu ale nijak nevyjadřovala.

Potichu se vyplížila z obýváku a schoulila se v ušáku v rohu svého pokoje. Křeslo jí skýtalo maximální pohodlí ve chvílích jako tato. Kdy si potřebovala odpočinout, přemýšlet nebo se na něco soustředit. Dnešní den ji k tomuto účelu rozhodně poskytl spousty materiálu.

Slunce už bylo dávno za obzorem, jen rudá obloha naznačovala, ve kterých místech zapadlo. Viktor seděl v křesle v obývacím pokoji společně s panem Goodwinem. Oba vypadali trochu zaraženě, ale přísný otcův pohled nasvědčoval tomu, že tady před malým okamžikem došlo k bouřce. Viktor upřeně pozoroval šarlatový oblak na západě, leč také velmi bedlivě naslouchal.

„Ty ses musel zbláznit asi. Až maminka vrátí od Brechtů, určitě ti řekne, co si ona myslí. Snažíme se, abyste byli v bezpečí – a ty děláš takhle.“

„Chtěl jsem vidět, co způsobilo to zelené světlo,“ odporoval slabě chlapec.

„Ááá, ty myslíš si, že ty jsi expert. Naštěstí tam nenaměřili žádnou radiaci, ale jen divný magnetismus.“

„Zblbnutý magnetizmus?!“ upřel své oči do otcových Viktor. „Tati, bylo tady někdy zemětřesení?“

„Slyšel jsem, že je to víc než pět set let.“

„To by souhlasilo!“ vybafl chlapec, aniž by si uvědomil otcovu přítomnost.

„Co by souhlasilo?!! Ať tě ani nenapadne se k tomu místu přiblížit a vymýšlet jakékoli lumpárny, Viktore!“ Pan Goodwin vstal a odešel si do kuchyně najít něco na zub, aby zahnal chmury dnešního dne.

„Stejně to tam zavřou,“ zamumlal si víceméně pro sebe, když si ukousl pořádný kus čokolády.

Viktor se odplížil do pokoje, aby mohl ulehnout a přemýšlet o všem, co toho dne zažil. A přemýšlel ještě ráno. Byla přece sobota.

ZTRACENÁ KRONIKA

Nedělní odpoledne přineslo příjemné uvolnění. Odborníci v posledních televizních zprávách potvrdili, že se jednalo o nějakou mimořádnou anomálii a že obyvatelstvu nehrozí žádný stupeň ozáření ani otrava neznámým jedem. Jediné, co se změnilo, bylo to, že se pravděpodobně kvůli otřesům zřítila stará budova na Malém náměstí blízko školy. Stará kašna, která stála před domem, bohužel také vzala za své. Naštěstí dům už léta nikdo neobýval a snad právě jeho chátrání způsobené tím, že jej nikdo neopatroval, dovršilo konečnou zkázu.

K Viktorově radosti se mezi větvemi staré třešně ozval kos. Ležel na nizoučké mladé travičce a Tifani ho obíhal ve zběsilých kruzích.

Na Malém náměstí pracovaly už čtvrtý den těžké buldozery. Snažily se odstranit ruiny pobořeného domu a kamenné kašny. Nejen tam, ale i na hřišti u školy probíhaly všemožné práce, aby se odstranily důsledky zemětřesení. Jelikož seismologické přístroje nezaznamenaly žádnou hrozbu ani blížící se otřesy, mohli se lidé i stroje směle pustit do práce. A tak poslední dubnové slunce zastihlo místo dětí na hřišti partu dělníků v zelených montérkách. Několik náklaďáků vyváželo sutiny, jiné naopak přivážely materiál na nezbytné opravy. Ke konci týdne už nic nepřipomínalo nedávné zemětřesení a hřiště vypadalo jako pusté staveniště.

Natálka stála opřená o nízkou zídku u školy. Věděla, že by měla co nejrychleji upalovat domů, aby zbytečně nenaháněla strach babičce, ale potřebovala mluvit s Viktorem. Odešel k Petrovi a každou chvíli se měl vracet. Ze školy zrovna vyšli dva místní darebáci. Co se jejich povah týče, hledali byste tam toho dobrého velmi málo. Vlastně dalo by se říct, že v nich nebylo dobrého vůbec nic. Rudolf Duban, řečený Rudla, měl tatínka na móóóc vysokém postu, takže kudrnatý blonďák s drzým pohledem zneužíval otcova postavení ve svůj prospěch. Samozřejmě ne vždy mu to vycházelo, i když tatíček držel nad synáčkem ochrannou ruku. Občas i tomuto všemocnému pánovi došla trpělivost a Rudla to pak schytal za všechny předchozí maléry najednou. V puse v jednom kuse přežvykoval párátko. Právě teď v doprovodu svého „poskoka“ opouštěl školu. Tím poskokem míníme hubeňoučkého Šimona Šikoru, který následoval silného chlapce jako stín. Sám byl neuvěřitelný slaboch a bez pomoci svého kamaráda by si jen těžko troufl na nějakou lumpárnu. Hnědé kraťoučké vlasy mu stály na hlavě jako hřebíky a malá pichlavá očka rozhodně nemohla vyvolat v nikom důvěru. Naopak hezounek Rudla si ji získat dokázal, ale většinou u lidí, kteří ještě neměli tu čest se s ním poznat osobně. Důvěru pak pochopitelně záhy ztrácel a nikdy ji nezískal zpět. Nemůžeme ovšem tvrdit, že by se nenašlo pár přisluhovačů, kteří se rádi účastnili Rudolfových aktivit.

„Nazdar, Brechtová,“ zasyčel mu pozdrav ze zkřivených úst, „copak tady děláš? Čekáš na svýho miláčka Goodwina?“

„Odprejskni a neotravuj,“ zamračila se dívka.

„No, no, no. Ty máš ale vychování, tady se tě člověk slušně zeptá a ty takhle?“

„Nemáš co na práci, Dubane?“ ozvalo se mu za zády. Přicházel Viktor společně s Petrem a jeho malými bratry.

„Jo tááák, vy budete zakládat školku, že jste neřekli, sehnal bych vám nějaký dětičky,“ otočil se s posměškem na příchozí Rudla.

„Nat, pojď,“ mávl Viktor na dívku, „s blbečkama si nemá cenu vykládat.“

„Hele, dej si pozor, abych ti nerozbil hubu,“ pohrozil Duban vztyčenou pěstí.

„Pojď,“ tahal jej za rukáv Šimon.

„Nechci ti do toho kecat, ale říkáš si o malér,“ tvářil se poněkud vyplašeně Petr, když se dostali do bezpečné vzdálenosti, „troufnout si na osmáky, a ještě na tydle dva...“ nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„To neřeš, oni si jednou nabijou nos.“

„Jenom aby ho nerozbili tobě,“ přidala se do debaty Natálie, „a kam vůbec jdeš?“ obrátila se na Petra.

„Vedu brášky k babičce, mamka dovolila, že já můžu bejt sám, ale kluky musí někdo hlídat. Doufám, že po neděli už je tam nebudu muset vodit. Však už žádný zemětřesení nebylo.“

Na křižovatce před parkem se rozloučili. Petr s brášky namířil doleva, Viktor s Natálkou rovně přes park.

„Jdem do knihovny,“ zubil se chlapec. „Zítra je prvního a odjíždíme s našima jako každej rok na týden do Anglie.

„Vidíš, na to jsem úplně zapomněla, ty taky nic neřekneš.“

„Prosím tě, kdo by si na to v tom všem zmatku taky vzpomněl?“

„Tak od zítřka máme květen,“ našpulila rty Natálie.

„Jo! Ale knihovnu stihnem ještě v dubnu. Hoď sebou.“

Tašky letěly na chodbě do kouta, Viktor ještě popadl pár knížek, které měl vracet, a pokračovali dál ulicí, jako by měli namířeno k lesu. Na poslední křižovatce ale uhnuli prudce doprava. Knihovna byla mírně z kopečka u malé aleje stromů. Nádherná stará budova nesla četné reliéfy, okap ze zašlé mědi byl zdobený ornamenty vinné révy a veliké vstupní dveře měly nádherně kovanou kliku v podobě dračího pařátu. Na dívku při tom pohledu padl jakýsi stísněný pocit, který si nedokázala chladným rozumem vysvětlit.

„Víš, já jsem tam nikdy nebyla,“ kuňkla u dveří.

„Ty vůbec nečteš?“ překvapeně se na ni podíval Viktor.

„No, já… tak možná jednu knížku za půl roku. Nemám čas, je moc učení,“ omlouvala své čtenářské nedostatky. Chlapec nesouhlasně zakroutil hlavou.

Viktor stiskl kliku. Na tenhle architektonický skvost mohlo být opravdu město hrdé. Za těžkými dveřmi v malé chodbičce stály dvě sochy. Jedna zobrazovala starce v dlouhém hábitu až na zem s rukama vztyčenýma k nebesům, druhá prostého muže ze středověku sehlého v mírném úklonu. Další dveře vedly do sálu samotné knihovny, měly nádherně propracovaný každý vyřezávaný detail. Masivní dřevo jim zajistilo dlouhou trvanlivost. S jakým citem a zaujetím asi dávný řezbář vytvářel každý ornament na prastarých dveřích.

Sál byl skutečně obrovský. V pravém rohu byste našli spoustu regálů s četbou pro děti a mládež, dál oddělení pro dospělé a na konci i studovnu, kterou od ostatní části oddělovala decentně hustá květinová stěna. Vzadu pak ještě malé dveře umožňovaly přístup do zamčeného archívu. Pro tyto účely ovšem platila přísná pravidla.

Žena s podivným jménem – Katanga Bondivalová – tu byla knihovnicí už bezmála třicet let. Vlastně ani nikdo nevěděl, odkud tato stará dáma pochází. Jisté bylo jen to, že celou dobu bydlela sama v malém domku za knihovnou. Její jméno se hodilo k jejímu zjevu. Natálii připadalo, že je celá schoulená za těmi velikými brýlemi, jako drobounká pohádková babička, jemně vrásčitá a s očima modrýma jako rozkvetlé chrpy na louce. Na příchozí upřela svůj milý a pronikavý pohled vrchem, přes obroučky svých skel.

„Ááá, pěkně vítám,“ usmívala se. „Už jsem tě tu dlouho neviděla Viktorku.“

„Dobrý den,“ ozvalo se jednohlasně.

Paní Bondivalová se zahleděla dívce přímo do očí: „Ty budeš určitě sestřička slečny Sabinky Brechtové. Mám pravdu?“

„A-ano,“ kuňkla Natálie, „nevěděla jsem, že mě znáte.“

„Neznám, děvenko, ale jsi své sestře velmi podobná. Pravda, oči i vlasy budou zřejmě po tatínkovi, tu podobu však nezapřeš. Pamatuji se, když sem přišla tvoje maminka a dovedla za ruku zlatovlasé, sotva devítileté děvče… Malá čtenářka se přišla zapsat. Tebe nesla v náručí. Byla jsi opravdu rozkošné batole.“ Natálie se malounko zarděla.

„Ale od té doby jsem tě tady neviděla,“ popošoupla si brýle na nose stará knihovnice. „Nebudeš asi tak moc veliký čtenář jako Sabinka, viď?“ Dívka se rděla čím dál víc a nevěděla, jak zakrýt své rozpaky.

„No, víte, sestra mi občas nějakou knížku donese, ale nemám...“

Co nemá, to se už paní Bondivalová nedozvěděla. Mezi blízkými regály se na tuto tak přísně tichou budovu ozval nezvyklý rachot a následoval i výkřik.

„Aaaauu! Doprčic!“

Viktor udělal pár kroků stranou. Na zemi trůnil pihovatý chlapec zasypaný v hromádce knih. Několik mu jich leželo na kolenou, zbytek byl roztroušen kolem. Na jednom uchu se mu houpaly brýle. Nad ním se skláněl vysoký hubeňour, řehtal se, držel se za břicho a svíjel se jako had.

„Co tady blbnete?“ zastavil se u nich Viktor.

„Jééé, ahoj... Filip měl... měl plnou náruč... knih. Sehnul se, pak se narovnal a prásknul se... do regálu,“ líčil barvitě událost Vilém v záchvatu smíchu.

Ano, byli to dva Viktorovi kamarádi, kteří se nejspíš rozhodli pro přestavbu místní knihovny.

„Myslel jsem, že je další zemětřesení. Vy jste ale blbouni,“ musel se jim smát Viktor. To už tady byla i knihovnice s Natálií.

„Buďte opatrnější, chlapci,“ sdělila jim přísně paní Bondivalová, „na sebe i na knihy. A srovnejte je podle abecedy.“ S úsměvem jim pohrozila a vrátila se ke svému vysokému pultu. Kluci se snažili dát do pořádku svatyni klidu a míru a Viktor jim v tom zdatně pomáhal. Mezitím knihovnice kývla na Natálii.

„Chceš se zapsat?“

„No... vlastně, proč ne. Kdybych věděla, jak je to tu nádherné, určitě bych sem chodila už dávno. Nepřišla jsem se vlastně zaps...“ Zarazila se, protože nevěděla, co má té dobré ženě povědět. Vševědoucí a upřený pohled paní Bondivalové nebyl dívce zrovna příjemný. Měla pocit, že jí vidí až na dno schoulené dušičky, a teď nevěděla, jak s pravdou ven.

„Jak se jmenuješ, dítě?“ promluvila vlídně knihovnice.

„Natálie,“ ozval se tenký hlásek.

„Tak tedy, Natálko, proč jsi sem přišla?“

„Chtěli bychom se zeptat,“ ohlížela se dívka po Viktorovi, který stále nepřicházel, „podívat se, jestli tu nemáte...“

„Co?“

„No... Ztracenou kroniku... v archívu.“

Paní Bondivalová se prudce narovnala a nadýchla.

„Víš, znám skoro všechny lidi, co sem chodí. Mám na ně ohromnou paměť, a když s každým chvilinku promluvím, znám po čase i jejich životní příběhy. Je to jako román na pokračování a autorem je každý sám. Život každého z nás je jedna veliká kniha. A co do ní napíšeš, to záleží jenom na tobě, dítě. Ale to jsem trošku odbočila. Ani jeden člověk se mě za celá léta nezeptal na Ztracenou kroniku. Myslím, že ji pár lidí i studovalo vzadu v archívu, ale jen proto, že jim přišla náhodou pod ruku. Nikdo ji ale tady nikdy nehledal.“

„Je to zakázané?“ pokrčila dívka čelo.

„Ale vůbec ne. Jen mi řekni, odkud o ní víš?“

Natálie se zarazila.

„Asi... myslím... totiž, snad od sestry... možná ji tady četla.“

„O tom pochybuji!“ řekla velmi přísně paní Bondivalová. „Listy ze Ztracené kroniky jsou už léta zamčené v archívu a tvoje sestra v něm ještě nebyla. Musela bych o tom něco vědět, nemyslíš?“

Dívce se na obličeji usadil zoufalý výraz.

„Já jsem jí o kronice řekl, slyšel jsem... za dveřmi o ní mluvit naši učitelku,“ pomohl jí z maléru Viktor.

Stará paní se teď dívala mlčky z jednoho na druhého.

„No dobrá, vypíšeš si tady přihlášku a já vám archív otevřu.

Úsměv rozzářil dětem tvář. Usilovně a co nejpečlivěji vyplňovala Natálka podaný lístek.

„Víš, z knih se můžeš mnohému naučit,“ ozvala se znovu knihovnice. „Co je špatné, co je zlé, co ti přinese užitek a blahobyt a naopak, co ti může uškodit nebo tě i zahubit, ale mnoho toho v životě dokážeš i s laskavým srdcem a moudrostí. Všechno, co si neseš do života, máš už teď ve svém srdci a v hlavě. Dobře to opatruj a moudře užívej.“ Potom se na obě děti usmála. „A říkat mi můžeš ‚paní Katango‘. Nikdo mi jinak neřekne, kdo by si lámal jazyk na mém příjmení.“

Děti se posléze zapsaly do knihy návštěv, neboť každý návštěvník archivu musel být pečlivě zaevidován. Paní Katanga popadla svazek klíčů a hrdě vedla děti k malým vyřezávaným dveřím.

„Nevím, jestli nebudete zklamaní ze ztracené kroniky se našlo jen pět listů, zbytek...“ rukama mávla do vzduchu, jako by chtěla naznačit, že ostatní části knihy se rozletěly v povětří.

Klíč zarachotil ve starém zámku a dveře s kovanou klikou se otevřely do menší místnosti. Vypadala jako zámecká knihovna, kterou děti navštívily na jednom školním výletě. Stropy zdobené řezbami, podlaha z leštěných parket, které byly skládány do jemných ornamentů, a obrovské police z mahagonového dřeva nesly velkou spoustu různých knih. Do archivu padaly jediným zamřížovaným oknem ostré paprsky odpoledního slunce.

„Listy ze Ztracené kroniky najdete přímo pod oknem, na té malé skříňce. Zavřu vás tady, ovšem z vaší strany není na dveřích klika, ale koule, takže kdo odchází, musí zazvonit.“

Knihovnice ukázala na zlatou šňůru za dveřmi a odešla. Děti se s otevřenými pusami rozhlížely kolem. Knihy, kterých byla kolem velká spousta, byly v kožených vazbách, jiné potažené rudým sametem a zdobené zcela jistě ryzím zlatem.

„Už chápu, proč tady zamyká,“ pokyvoval Viktor hlavou. Pomalu se otáčel po místnosti. „Tady by se zloději poměli.“

Natálie právě pokládala na polici jednu obzvlášť těžkou knihu v tmavě modré vazbě.

„Měli bychom se podívat na ty listy, nebo tu ztvrdnem do večera,“ ozval se znovu chlapec a začal prohledávat skříňku pod oknem. Během chvilinky držel v ruce složku, na jejímž štítku stálo:

ZTRACENÁ KRONIKA

NALEZENO 5 LISTŮ

Údajný autor: BERNARD AVOLON

Další informace:

Napsáno pravděpodobně v letech 1487 – 1501,

autor zřejmě vlámského původu, data narození a úmrtí neznámá

Viktor dočetl a nakrabatil čelo.

„Hmm, pojď sem, Nat, už jsem to našel!“

Dívka si mezitím prohlížela obrazy na zdi a také stůl uprostřed místnosti. Stál tam sám – jediný, nádherně vyřezávaný a pozlacený, se zvláštní zelenavou deskou, která vzdáleně připomínala mramor. Dvě zlatá křesla, která jej doplňovala, měla polstrování z měkoučkého sametu v olivové barvě. Natálie přejížděla nejprve dlaní studenou plochu stolu, potom heboučký samet na křesle.

„Budeš tady čistit nábytek, anebo číst?“ bafl jí z čista jasna Viktor do ucha.

Dívka sebou trhla a zamračeně se podívala na kamaráda. Zakroutila hlavou a vytrhla mu složku z ruky. Oba se posadili opatrně do křesel, jako by očekávali, že se pod nimi každou chvíli rozpadnou. Natálka před sebe položila první zažloutlý list a Viktor se k ní naklonil.

...a několikráte jsem vyzval radu města, aby pohovořila s králem a zpravila jej o událostech, které se staly dne včerejšího.“ Tak pravil moudrý Sativik, když jsme popíjeli už pátý šálek čaje. Tušil jsem dobře, že jeho vyprávění není ještě ani zdaleka toho dne u konce. Dozvěděl jsem se, že lék, který připravil králi Rolianderovi Raben Longbun – čaroděj I. řádu a První kouzelník Země Zunn, nenabyl účinku, neboť léčivka, jenž sbíral v našich lesích, je zatím pouhým poupětem. Nápoj z batanových hlíz, který byl prozatím králi podáván na utišení bolestí, už ztrácel svou sílu. Sativik, jakožto pomocník mocného čaroděje, měl za úkol přinést ihned do země první rozkvetlé kvítky všemocné byliny. Protože však jaro tohoto roku bylo velmi chladné, král nedostal svůj lék včas a nedokázal oslaben zabránit mocnému živlu, aby nevyvolal obrovskou pohromu. Otevřelo se „SPOJENÍ“, které Zemi Zunn přineslo zkázu a smrt. Zemětřesení, jenž toho jara, roku 3357, v měsíci Blegonu, dne třetího nastalo, několik století nikdo nepamatoval. Dovoluji si poznamenat, že náš letopočet čítal rok 1492. Trhající se povrch zunnský pohřbil celou vesnici a zelená záře, která vypadala jako samotné varování satanovo, se objevila i v našem světě. Oba světy se na kratičkou dobu propojily, avšak v Zemi Zunn otřesy způsobily nedozírnou zkázu. Toho dne, kdy jsem se se Sativikem znovu sešel, mu bolest křivila tvář. Věděl jsem, že to, co přinese budoucnost, může ovlivnit životy nás všech. Nabídl jsem svému příteli čerstvé pečivo a rozhodli jsme se připravit…

Tady vyprávění prvního listu končilo. Obě děti při čtení poutavého příběhu málem zapomněly dýchat. Před očima se jim otevíral pradávný a neznámý svět. Natálie se probouzela jako z těžkého snu a rozechvěle natahovala ruku po další stránce.

„Dnes jsem se sešel se Sativikem v odpolední siestě nad číší archivního vína z léta 1485. Víno bylo velmi lahodné a navíc mě uspokojoval pohled do přítelovy tváře, která už několik let zářila blahobytem a klidem v duši. Svěřil se mi, že mocný Raben Lobngbun si jej vybral za svého nástupce a že nyní podstoupí cestu zkoušek a úkolů, jejichž splnění by ho opravňovalo k titulu Prvního kouzelníka Země Zunn a čaroděje I. řádu.

S velkou radostí v srdci mi oznámil, že král Říše zvířat – moudrý Rakostén, chystá velkolepou svatbu svého syna, drahého prince Tulema s milou a něžnou Synantrou, čímž mi také přináší srdečné pozvání na bohatou hostinu. Svatba by se měla konat za dvanáct dní po sklizni padoní, která tohoto léta byla velmi dobrá.

Zmínil se ještě o tom, že cesta, která ho nyní očekává, nebude lehká, neboť musí prokázat svému mistru i sám sobě obrovskou sílu čelit zlu, které už téměř sto let spí za Lesem vichrů, na hradě Satandorfu.

Ani jsem se jako pouhý smrtelník nepokoušel představit si nebezpečnou a náročnou roli mého přítele, kterou měl sehrát v dějinách Země Zunn. Snažil jsem se jeho mysl rozjařit další číší lahodného moku, leč toho dne se mi to již nepodařilo. Jelikož jsem byl už stár, na mé místo Strážce měl nastoupit mladší, těšil jsem se velmi na poslední návštěvu Země Zunn a královskou svatbu.

Zaznamenáno 12. prosince 1498

Bylo zjevné, že stránkou uzavíral pisatel jednu z kapitol, neboť na listu ještě zbývalo volné místo. Natálie zvedla oči od přečteného a zadívala se zkoumavě Viktorovi do očí.

„Co si o tom myslíš?“

„Vůbec nevím, co si mám myslet,“ zakroutil chlapec hlavou, „vypadá to jak vyprávění nějakého fantasty, ale na druhé straně mu ty příběhy vykládá někdo, někdo ze Země Zunn. A hlavně – tu zelenou záři jsme viděli taky. Když jsem se ptal taťky, jestli tu bylo nějaké zemětřesení, řekl, že to bude tak pět set let.“

Dívka podala ze složky další list. Neobsahoval však žádný text. Byl na něm obraz. Obraz zámku u moře a na pobřeží namalované postavy v nádherných šatech. Před davem lidu stál nějaký král a vkládal klečícímu mladíkovi na hlavu korunu zdobenou provazci zlatých šňůr a řetízků, které mu padaly až na ramena. Vedle něj klečela dívka. Také její hlavu pokrývala zvláštní koruna. Celý dav, který přihlížel nejspíše svatebnímu rituálu, nesl na svých hlavách podobné ozdoby. Ať už to byly různé čepce nebo čelenky, nebyly ani zdaleka tak bohaté jako koruny králů. Zvláštní byl ovšem také jejich oděv. Pláště a šaty převážně modré barvy byly na rukávech o dolních lemech ozdobeny nějakým neznámým ornamentálním písmem zlaté barvy. Oči dětí se však s úžasem zastavily u podivného zvířete, které sedělo králi u nohou. Vypadalo jako veliká kočka s malými oušky, až na tu maličkost, že jeho krátká srst měla ocelově modrou barvu a dlouhý ocas končil štětičkou jemných stříbrných chlupů.

Lehké mrazení přebíhalo dětem po zádech. Kdyby to byla pohádka, byla by moc hezká, ale něco uvnitř, v dušičkách, jim říkalo, že nahlížejí do skutečného, byť neznámého světa. Dívka rychle sáhla po čtvrtém listu.

„...a dlouhé měsíce nekalilo nic radost Zunnům. Blížil se podzim a můj přítel, moudrý Sativik, byl téměř připraven, aby zaujal místo kouzelníka říše. V našem světě se objevoval stále častěji. Potom se ale dvě léta prakticky neukázal. Rok 1500, který se chýlil ke konci, neměl zůstat šťastným a pokojným jako léta minulá. Jelikož jsem pozbyl zdraví a schopnosti chodit, nemohl jsem Zemi Zunn navštívit, proto mě velmi překvapilo, když se po dlouhé době na prahu mého domu objevil Sativik v doprovodu mocného Rabena Longbuna. Srdce se mi zastavilo v hrudi. Tušil jsem, i podle jejich výrazů v obličeji, že tato návštěva bude velmi pochmurná. Se smutkem v očích mi přišli sdělit, že se na hradě Satandorf probudilo zlo. Nad Lesem vichrů se objevil jedovatě žlutý kouř, který svědčí o tom, že Axion Zlomord, nejstrašnější černokněžník a vyznavač černé magie, je velmi mocný a při vší síle. Sirné výpary, které zamořují zemi, už otrávily ovzduší v nejbližší osadě jménem Beladra. Několik lidí opustilo své domy a vydalo se ke svým příbuzným na druhém konci země. Velmi sklesle mi oznámili, že Q-bránu bude nutno uzavřít velmi silným sedmimocným kouzlem, aby zlo nenašlo cestu, jak přejít do druhého světa. Samozřejmě, že Q-brána je opatřena mnohými ochrannými kouzly, ale není vyloučeno, že by se je s pomocí zlých sil nepodařilo překonat. Nakonec mi sám mocný Longbun pravil toto: „Pokud se nám podaří zlo překonat, za dva fatony se znovu brána otevře a ty nás budeš moci uvítat ve svém domě.“ Podotýkám k tomu jen toliko, že faton je zunnský měsíc, a že jich na rozdíl od nás mají osmnáct...“

Tady opět stránka končila. Nedokončené vyprávění rozrušilo její čtenáře natolik, že Viktor bouchl pěstí do stolu a Natálka vyskočila z křesla. Popošla k oknu, zuby zakousnuté do ukazováčku.

„Co to má všechno znamenat? Děsí mě to!“ rozhodila ruce a znovu se usadila. Viktor sklepl úplně zbytečně papíry, aby srovnal jejich hrany. S předstíranou ležérností se podíval na dívku.

„Jdem to dočíst,“ a sáhl po posledním listu a podal jí ho. Zdálo se, že to budou mít přečteno mrknutím oka, neboť obsahoval jen pár řádek.

Píše se rok 1501, uplynuly již čtyři měsíce od poslední návštěvy mých přátel ze Země Zunn. Q-brána se neotevírá. Mám strach, co se s nimi stalo a co bude dál. Končím své vyprávění, poněvadž není o čem psát, když mou předlohou byly příběhy ze ztracené země, Země Zunn. Jsem nemocen a bojím se, že se příchodu Rabena Longbuna ani mého přítele Sativika nedočkám.

Odkazuji tuto kroniku všem moudrým příštích věků

Bernard Avolon

Natálii ztěžkla s posledním odkazem ruka a list jí vyklouzl z prstů. Svezl se lehounce pod stůl a dívka se bleskurychle sehnula za ním, aby jej sebrala ze země. Viktor seděl v křesle a nepřítomně hleděl na velkou lípu před oknem. Až po chvíli mu došlo, že kamarádka je pořád pod stolem.

„Co tam děl...?“ poslední slovo mu zamrzlo na rtech. Spodní strana stolu byla pomalována obrázky zvířat. Těch známých i zcela neuvěřitelných. Natálčin pohled ulpěl na velké modré kočce.

„Podívej, ta byla na tom obrázku,“ natahovala prstík k obrázku zvířete. Jen bezděky se dotkla kamínku, který měla šelma místo oka. Zdálo se jí, jako by ho malounko zatlačila dovnitř, ale to byly zajisté jen iluze způsobené četbou stránek Ztracené kroniky. Viktor se narovnal a protáhl si ztuhlá záda, zívnout si už ale nestihl, protože jeho pozornost přitáhl rozzářený stůl. To, co dřív vypadalo jako mramorování, dostalo obrysy a tvar a před užaslým chlapcem se rozzářila mapa bájného světa.

„Polez ven! Dělej!“ křikl pod stůl. Dívka se leknutím důkladně práskla do hlavy, až se jí dělaly mžitky před očima. Viktorův hlas byl však příliš naléhavý, aby mu vynadala za nemístný žert.

„No... páááni!“ vydechla překvapeně, když na stole spatřila jezera a hrady ukryté v lesích. Kouzelnou zemí protékala řeka, lemovaly ji svahy kopců a v pravém dolním rohu se dokonce ukazovalo moře. Ještě něco je oba zaujalo. Ke každé straně stolu směřovaly maličké červené šipečky. Čtyři strany, čtyři šipky.

„Co to má znamenat?“ neváhala Natálka a sáhla na ni nataženým ukazováčkem.

„Ne...“ chtěl ji zadržet Viktor.

V tom okamžiku se obraz mapy začal posouvat určeným směrem a odkrývat to, co ještě neviděli. Zastavil se, až když polovina známého světa zmizela z plochy.

„Tééda, to je jak počítačová hra. Můžeš si jít, kam chceš, jen tu chybí hráč a protihráč,“ uznale pokýval Viktor hlavou a dotkl se šipky, která mu byla nejblíž. Mapa teď odkryla velký lán lesa a polozbořený hrad s kruhovým půdorysem.

„Je to mapa Země Zunn,“ zašeptala dívka.

„Jaks na to přišla?“ nakrčil chlapec čelo.

„Lesy, hrady, vesnice – teď jsme o tom četli, Viktore. Hrad uprostřed Lesa vichrů, zlý čaroděj a králové.“

„Četli jsme jen o dvou,“ pokrčil Viktor rameny.

„Ale no tak, našli jen pár listů, nevíš kolik je v té zemi králů.“

„Asi... asi budeš mít pravdu,“ ozval se teprve po chvíli Viktor, když si předtím pomocí šipeček několikrát posunul obraz na mapě.

„A taky je pod stolem obrázek té modré kočky, co byla na tom listu,“ prosazovala Natálie své argumenty.

„Tak! Kroniku jsme viděli, ale myslím, že jsem z toho ještě popletenější než předtím. Teď tady máme ještě začarovaný stůl. Ví o tom knihovnice? Na co nám to vlastně bude? Na zemětřesení za dalších pět set let se mi teda nechce čekat, abych čučel jak blázen minutu do nějakého zeleného mraku. Co z toho?“

„Nevím,“ plácla dívka dlaněmi do stolu. „Můžeš si alespoň říct – záhada vyřešena.“

„To teda není,“ odporoval horlivě chlapec, „kde je ta Země Zunn?“

„Nóó, tak to ti teda nepovím.“ Natálie sklouzla znovu pod stůl a zkusila znovu zmáčknout kamínek v oku modré šelmy. Lehounce to cvaklo a on se vrátil na původní místo.

„Jdem, víme víc, než jsme chtěli.“ S opatrností srovnala listy zpět do složky a uložila ji pod okno. Viktor ještě pořád zíral na potemnělý stůl.

ČARODĚJ

Celý týden chodila Natálka do školy sama. Její soused a kamarád Viktor odjel i s rodiči a malou Terezkou na návštěvu k příbuzným do Anglie a jí se po celou tu dobu honily hlavou zmatené myšlenky. Byla už celá ztrápená, ale nedokázala zapudit vzpomínky na tu podivnou, neznámou a někde ztracenou zemi. Konečně byl pátek a ona spěchala do školy, aby tam byla co nejdřív a mohla promluvit se svou kamarádkou, Patrikou Graunovou, o svém tajemství. Rozhodla se, že se jí se vším svěří, neboť břemeno tajemství, které na svých bedrech nesla, bylo den ode dne těžší. Své nejlepší přítelkyni zatím neřekla ani slovíčko o zemi, ve které vládnou králové a čarodějové tam mají své učně, aby jim mohli předat své dovednosti. Chvílemi se jí zdálo šílené, aby si připustila, že taková země vůbec existuje. Ale chvílemi ji mrazilo při pomyšlení, že už možná není, protože zlý čaroděj vykonal dílo zkázy.

„Ahoj, Pat. Čau, Karino, co tady děláte tak brzy ráno?“ pozdravila dvě dívky, které seděly v jinak prázdné třídě. Jedna měla dlouhé vlnité vlasy jako rozpuštěnou měď a chrpové oči jí zářily z bledého obličejíku. Druhá byla chodící reklamou na značkové halenky, kalhoty a sukně. Kraťounký sestřih jí rámoval snědou štíhlou tvář a nosík mírně dovrchu zdůrazňoval gesto – a kdo je tady víc než já? Křehká zrzka, která se na Natálku usmívala, byla Patricie. A namyšlená tmavovláska? Nikdo důležitější než Karina Lásková.

„A co tady děláš ty?“ vyštěkla místo pozdravu Karina a ohrnula ret. Natálii nestálo za to, aby jí na to odpověděla. Zatahala Patriku za rukáv a přiměla ji k odchodu ze třídy. Drobná dívka se pohotově zvedla z lavice. Byla skoro o půl hlavy menší než její přítelkyně a působila velmi křehce.

„Co se děje?“ podívala se Patrika kamarádce do očí.

„Když je tam ta káča, tak s tebou nemůžu mluvit,“ hodila Natálka ramenem směrem ke třídě, „pojď do šatny.“

A tak se Patrika dozvěděla celý příběh o Ztracené kronice a svítící mapě na stole v archivu knihovny.

Pondělí 10. května se na celé město usmívalo prosluněnou tváří. Nebýt toho, že byl první den v týdnu, kdy byla vůbec velká otrava chodit do práce nebo do školy, dalo by se říct, že je naprosto nádherně. I před školou to vypadalo stejně jako jindy. No, vlastně, dnes ne. Dva výrostci, kteří byli trnem v oku nejednomu učiteli a pohromou pro mnohé chlapce a dívky, měli zase dnes svůj den. Právě si před vchodem do vstupní haly vzali na mušku několik prvňáčků, od kterých důmyslně vyžadovali „vstupné“. Děti, toť se ví, měly strach. Tak je raději uplácely tu drobným penízkem, tu bonbónem nebo oplatkem, které jim maminky nachystaly na svačinu. Šikana v jakékoliv podobě šla hochům znamenitě. Kdyby se to vzalo jako předmět školního vyučování, tak by z něj určitě obdrželi jedničku. Určitě tušíte, o kom je řeč. No ano. Rudla a Šimon.

Netrvalo dlouho, než se jeden zarputilý chlapeček rozhodl, že jim ze svého majetku nic nevydá. Zlomyslný Rudla mu tedy alespoň podrazil nohu. Malý školáček spadl tak nešikovně, že si celé čelo odřel do krve.

„Nic chytřejšího neumíš?“ vyštěkl Rudlovi přímo za zády Viktor, který snad vyrostl přímo ze země.

„Hele, smrade, sklapni, nebo dostaneš nakládačku,“ zašklebil se na chlapce kudrnáč. Párátko v ústech se přemístilo z levé strany na pravou. Viktor hleděl pevně do očí skoro o hlavu vyššímu hromotlukovi. Schylovalo se k nejhoršímu. Šimon však najednou prudce zatahal svého kumpána za rukáv. Ke škole mílovými kroky mířil mladý matikář, učitel Kropan.

„Co se tady stalo?“ přidřepl k prvňáčkovi a začal mu kapesníkem otírat slzy a poté opatrně i krev z podřeného čela. V tom okamžiku se vyřítil ze školy i malý energický človíček s obličejem zrudlým hněvem.

„Všechno jsem to viděl z okna, pane učiteli. Tak pojďte, syčáci, ukážu vám, kde je vchod do ředitelny.“ Dynamický školník, Alois Mirotka, popadl dva lumpy za ramena a vlekl je za sebou. Ve dveřích se ještě obrátil a zavolal na učitele.

„Kdybychom měli víc takových, jako támhle toho, pane učiteli; zasloužil by pochvalu.“ Samozřejmě měl na mysli Viktora.

„Tak pojď,“ poplácal ho matykář po zádech, „Víš, moc by mě zajímalo, co bys dělal, kdybych se tu neobjevil?“

„No, asi bych se musel bránit,“ zasmál se křečovitě chlapec. „Promiňte, pane učiteli, chci ještě počkat na kamaráda.“ Viktor vyklouzl z přátelského objetí a usadil se na nizoučké školní zídce.

Mezitím ředitel řekl chlapcům z osmého ročníku své mínění a propustil je do třídy, neboť tento, v pořadí už čtvrtý přestupek v krátkém čase, hodlal řešit s jejich rodiči.

Netrvalo ani pět minut a z blízkého domku vyšel Petr v doprovodu svých bratříčků.

„Čau,“ stál z čista jasna před kamarádem. „Ty tady dospáváš nebo co?“

„Ahoj, vůbec jsem tě neviděl.“

„No to jsem si všimnul. Kluci, upalujte do školy!“ otočil se na brášky. „Co se ti prosím tě stalo?“

„Nic zvláštního, měl jsem malé nedorozumění s... osmákama.“

„Já fakt nevím, že si nedáš pokoj!“ vykřikl mu Petr do obličeje.

„Nic se mi nestalo,“ hájil se Viktor.

„Ty jsi normální vůl,“ kroutil jeho kamarád nepochopitelně hlavou.

Do školy vcházeli s prvním zvoněním. Chodbou zrovna procházel školník v doprovodu učitele Kropana. Školník zářil blahem a zrovna vrněl.

„Všechno vím, všechno znám, pořádek tu udělám.“ Bříško mu nadskakovalo v upnutém tričku a kraťasy v neurčité barvě odhalovaly bílé hubené nožky. Učitel se rozesmál.

„Jaký nadějný talent tady máme. Koukám, pane Mirotko, že z vás bude veršotepec.“

„To se mi tak jaksi samo sesumírovalo,“ zarděl se školník. V šatnách už bylo liduprázdno, když tam Petr a Viktor dorazili. Vlastně ne tak docela. Z ničeho nic jim někdo prudce chrstl do obličeje řídký jogurt. Jelikož tam bylo značné šero, a navíc instinktivně přivřeli oči, útočníky nezahlédli. Ovšem chodbou se nesl vzdalující se zlomyslný smích. Oba chlapci si záhy domysleli, komu patřil.

„Hergot!!“ zařval Petr. „Jsme jako čuňata, doprčic! Já ti říkal už kolikrát, že si s těma blbečkama nemáš začínat! A za chvilku zvoní.“ Viktorovi stékal jogurt po tváři, kapal na tričko a na zem. Petr měl naštěstí jen zalepené jedno ucho.

„Jdem do umývárky, dělej!“ popadl Viktor kamaráda za rameno a tlačil před sebou na chlapecké záchody.

Zvonek zadrnčel v okamžiku, kdy se oba zmáčení chlapci tlačili do dveří třídy.

„Cos dělal?“ sykla Natálie, když procházel kolem její lavice.

„Koupal jsem se,“ zavrčel Viktor a zahlédl posměšný úšklebek Kariny Láskové. Ta ovšem nelenila a s jedovatým úsměvem se otočila na Natálii.

„Zdá se, že tvůj kamarád chodí do školy potokem.“

„Kozo,“ neodpustil si poznámku o něco více suchý Petr.

„Na kozu taky dojde, ale až v hodině přírodopisu,“ ozval se těsně za zády Petrovi hlas třídní učitelky Jakoubkové, „zatím to ale vypadá na čtyřku z diktátu, Péťo,“ a položila před něj hromádku sešitů.

„Rozdej to,“ poklepala ho po rameně.

„No nazdar,“ procedil tiše chlapec mezi zuby, „mamka mě přepůlí.“ Černé vlasy mu poletovaly kolem uší, když s horlivostí vykonával svěřený úkol. Už se chystal usednout do lavice, paní učitelka s ním však měla jiné plány. Kývla na něj prstem a zavolala si ho ke katedře. Velmi zpříma, až Petr musel uhnout pohledem, se mu zadívala do očí.

„Petře, jestli to s tebou nebude alespoň trochu lepší, budu si muset promluvit s maminkou.“

„A-ano, paní učitelko. Já se fakt snažím.“

Jakoubková se rozhlédla po třídě.

„Viktore, prosím tě... mohl bys pomoci Petrovi s vyjmenovanými slovy? Vím, že jste kamarádi a tobě to snad nebude dělat žádný problém. Jinak to pro něj na konci roku nevidím nijak růžově. Byla by to zbytečná čtyřka, Péťo.“

„Ano, paní učitelko,“ přikývl chlapec.

„A... ještě, něco, Viktore. Pan učitel Sudík z 8. B ti děkuje, žes ty rošťáky před školou napomenul. Mluvil s panem učitelem Kropanem i s panem ředitelem. S těmi chlapci není rozumná řeč,“ povzdychla si Jakoubková a obrátila se k tabuli. Hodina už dál probíhala podle všech pravidel.

O velké přestávce bylo jako obyčejně na chodbách živo. Viktor s Petrem procházeli kolem sborovny zrovna v okamžiku, kdy se paní učitelce Vaněčkové rozsypal celý stoh sešitů a lejster, které si drobná osůbka nesla v náručí do kabinetu. Bleskově přiskočili a začali sbírat zoufalou hromádku školních pomůcek.

„Ááách, děkuji vám, chlapci, jste moc milí,“ usmívala se stará učitelka. Jenže v té chvíli se otevřely dveře sborovny ještě jednou... a Petr dostal prudkou ránu do hlavy, až se z podřepu překulil na záda.

„Aaauuu!!“

„Ó, panebože, promiň, chlapče,“ shýbal se k němu ředitel Tynec, který osudné dveře otevřel, a snažil se pomoci Petrovi na nohy. „Opravdu mě to moc mrzí, jsem od rána tak rozčílený a lítám tu jako uragán a pak to náhodou odnese nějaký nebožák.“

„Za to můžu já, rozsypala jsem tu sešity a oni mi je pomáhali sbírat,“ rozrušeným hlasem se obviňovala paní učitelka Vaněčková.

Petr už byl na nohou a levou rukou si tlačil na bouli, když si ředitel všiml Viktora.

„Ty jsi Viktor, viď? Jsem rád, že tě vidím. Chtěl jsem ti jen říct, že kdyby takových odvážných bylo víc, neměli by ti darebáci šanci nikomu škodit. Tím myslím Dubana a Šikoru,“ a poplácal chlapce blahosklonně po rameni.

„Nic jsem neudělal, jen je napomenul,“ rozpačitě oponoval řediteli.

„No, to neříkej. Vím, že to nebylo poprvé. Ale na druhé straně tě musím upozornit, aby sis dal na ně pozor.“

Viktor už nevěděl, kam by se podíval. Nad tou chválou byl rudý až za ušima, když – kde se vzal, tu se vzal – stál tu najednou i všudypřítomný školník. Culil se jako turecký půlměsíc a hřímavě spustil.

„Jó, to jsou šikovní hoši, pane řediteli, sám sem je viděl. Už delší dobu číhám na ty lumpy z osmičky a tento hošík vůbec nelenil, aby se jim postavil.“

Teď už měl Viktor té chvály tak akorát dost, aby se dal na ústup. Šťouchl loktem do Petra, vložil opatrně rozplývající se Vaněčkové sešity do náruče a vycouval z kroužku diskutujících.

„Ti toho nadělají,“ odfoukl si, když se dostal do bezpečné vzdálenosti.

„No... a já jsem teď kvůli tomu praštěnej,“ dodal Petr. To už ale oba propukli v ohlušující řehot. Ten jim však v momentě zamrzl na rtech. Co nečekali, byla střapatá čupřina zbabělého Dubanova poskoka – Šimona Šikory, která z čista jasna vykoukla za rohem. Ústa se mu zkřivila zlostí i hrůzou zároveň.

„Ti vzkazuje... Rudla, že mu lezeš už pěkně dlouho na nervy a že si máš dát majzla,“ zavřískl Viktorovi zblízka do obličeje a zmizel tak rychle, jak se objevil.

„Teda tady se člověk fakt nenudí,“ vydechl s úlekem Petr. Viktor nad tím jen mávl rukou a potřásl hlavou.

„Ty jsou krásný, kdes k nim přišla?“ obdivovaly dvě dívky v šatně náušnice Kariny Láskové, která je pohotově vytáhla z malé kabelky, aby se mohla pochlubit spolužačkám.

„Taťka mi je převezl ze služební cesty z Francie,“ nakrucovala se snědá dívka.

„Jé, Sandro, a dívej ty boty,“ natahovala se drobounká blondýnka pod lávku.

„Ježíš, ty jsou nádherný.“

Ve stejnou chvíli se pod lávku pro boty natáhla i Natálie.

„Že to ty holky baví,“ šeptla jí do ucha Patrika, „takhle za ní dolejzat.“ Stála v koutku u okna a čekala, až se kamarádka obuje.

„Je to koza nafintěná a jiná už nebude, spíš horší,“ natahovala si dívka druhý sandál nakloněná k Patrice.

Ze školy měla cestu domů každá opačným směrem. Ale i tak často jedna druhou doprovodila alespoň kousek, alespoň pár metrů, aby si řekly ještě to, co ve škole nestihly. Dnes se ale Natálka s kamarádkou rozloučila hned před vchodem. Čekala Viktora, který se do šatny dostal, až když Karina v čele svých obdivovatelek opustila chodbu. Chlapec se na houf dívek zaškaredil a v duchu si pomyslel něco o slepicích.

„Prosím tě, kdes byl? A kde máš Terezku?“ vybafla na něj na ulici Natálie. Viktor zaklonil hlavu a šklebil se na zataženou oblohu.

„Bude pršet.“

„Co? Kde máš Terezku?“ zírala na něj. Viktor se konečně rozhodl odlepit zrak od černých mračen.

„Chodí si pro ni děda. Hned po obědě. Prý mu ty procházky dělají dobře. Hele... mluvilas o tom s Pat?“

„O čem?“

„Však ty víš.“

„Jo, ty myslíš... jo, mluvila, ty snad s Petrem ne?“

Viktor kýval hlavou.

„Jo, jasně... taky.“

Park, kterým denně procházeli, teď tonul v záplavě květů. Prosté pampelišky tu zářily jako malá sluníčka vedle ušlechtilých rododendronů. První sedmikrásky vystrkovaly zvědavě hlavičky z hustého trávníku a kolem silnice se předháněly ovocné stromy, který z nich dřív vykvete. Všechno, co tvořilo jarní pohodu, ladilo oku i duši a nádherně dotvářelo atmosféru jara. O zídku si opíraly své těžké větve červené kaštany a větve rododendronů se pod vahou velkých růžových a bílých květů prohýbaly k zemi, ALE NĚCO SEM PŘECI JEN NEPATŘILO. Pozornost obou dětí mnohem více upoutalo zjevně něco docela jiného. Něco, co evidentně pro tento park bylo přinejmenším nezvyklé. Vlastně nejen pro park. Vůbec pro tuto dobu a tento svět.

Po zeleném koberci trávy se procházel starý muž .Obyčejně by na tom nebylo nic podivného. Spousta starších lidí trávila jarní čas procházkami v parku. ALE... Dlouhé bílé vousy a vlasy mu pokrývaly ramena a černý plášť či hábit, na rukávech a spodním lemu bohatě zdobený zlatými ornamenty, sahal až přes kotníky. Na hlavě seděl malý černý čepeček, že kterého vzadu a po stranách visely zlaté točené šňůrky. Na pravé paži nesl proutěný košík téměř po okraj naplněný květy pampelišek.

Obě děti se na místě zastavily a beze slova s pusami otevřenými zíraly na podivné zjevení. Viktor na chvíli zavřel oči a levou rukou si promnul víčka, jako by nevěřil tomu, co vidí.

„Mám halucinace. Vidíš to, co já?“ stísněným hláskem zakňourala Naty.

„Vidím a souhlasím. Máme halucinace. Nepřipomíná ti někoho?“ Viktor naprázdno polkl.

„To oblečení, ty střapce a to ornamentální zdobení...“

„Prosím tě, neblbni. Za městem je prej cirkus. Adriana to říkala. Asi... asi se jen nevysvlíkl z kostýmu.“ Její hlas zněl zoufale. Věděla, že se snaží nalhat hlasitě sobě i Viktorovi, že vidí úplně normálního cvoka. Uvnitř v dušičce ale oba věděli, že vidí člověka, který je naprosto stejně oblečen, jako lidé z obrázku ze Ztracené kroniky. Jen rozumné vysvětlení jim chybělo. Marně a horečně přemítali, až se jim mozkové závity kroutily, ale řešení nikde.

„Prostě přišel ze Země Zunn,“ odvážil se nakonec vyslovit Viktor smělou myšlenku.

„Nebo si prostě někdo přečetl Ztracenou kroniku a oblíkl se podle toho,“ nedala se Natálie.

„Prosím tě! Kolik lidí o ní ví? A pak – proč by to dělal?!“ Viktor už skoro křičel, jak ho vše rozrušilo. Nakonec rezignoval, prudce zatahal Nat za rukáv, div ji nestrhl na zem.

„Pojď a nevšímej si ho!“

„Viktore, tobě normálně přeskočilo,“ vrhla na něj dívka zoufalý pohled.

Stařec zaslechl procházející děti, otočil se a moudrýma očima pohledl oběma hluboko až do srdce. Jeho rysy rozhodně neprojevovaly žádnou agresivitu, naopak byly velmi jemné a ušlechtilé a snad se jim to jen zdálo, koutkem úst se mírně a vlídně usmál.

Na konci parku se zrychleným dechem míjeli několik dospělých. Až dosud se báli ohlédnout, teď jim však přítomnost druhých lidí dodala odvahu a otočili hlavy, aby měli možnost přesvědčit se, zda jejich halucinace nezmizela. Stařec stál pořád na tom samém místě. Podivné! Nijak neupoutal pozornost kolemjdoucích. Vypadalo to, jako by ho vůbec... NEVIDĚLI! Že by je to zrovna uklidnilo, to se rozhodně nedalo říci. Spíše naopak. Zmatek v hlavě narůstal a otázky se kupily nezodpovězené.

Důchodkyně paní Jirotková, která pravidelně číhala u branky své zahrádky, aby jí nic neuteklo, bydlela hned v prvním domku jejich ulice. Že to byla osůbka velmi zvědavá, to už ani není třeba dodávat. A tak když tato dáma uviděla Natálku a Viktora ve vzrušené debatě, prudce rozrazila branku, aby vstoupila dětem přímo do cesty. Oba se samozřejmě velmi lekli, než si uvědomili, že mají před sebou jen chorobně šťouravou sousedku. Ani Viktor, ani Natálie se v té chvíli nezmohli na pozdrav.

„Copak se vám stalo, dětičky?“ zubila se na ně Jirotková.

„Áááále... někdo spadl v parku do potoka,“ vykoktala ze sebe Naty. Popadla Viktora za popruh na batohu a táhla ho pryč.

Jirotková dvakrát zalapala po vzduchu a zírala za odcházejícími dětmi. „No to je strašné! Do potoka...? Ale... vždyť tam žádný není...!“ Vysvětlení se jí ale nedostalo.

Kousek od domu se Viktor zaraženě zastavil. Mravenčení, které mu probíhalo od prstů na nohou směrem vzhůru, rozhodně nemělo nic společného se špatným prokrvováním.

„Cítíš to taky?“ vyhrkl prudce, až se zajíkal.

„Země... zemětřesení!“ Dívka zůstala stát s vytřeštěnýma očima. Panika ji úplně ochromila. Zmohla se jen na to, že křečovitě objímala vedle stojící pouliční lampu. Zděšení obou dětí bylo ale očividně mnohem větší než otřesy půdy. Vše trvalo jen pár sekund a připomínalo spíše těžký projíždějící kamion. I Jirotková, která ještě stála na konci ulice s otevřenou pusou, zaznamenala slabé chvění. Teď se však chytila za hlavu a s příšerným jekotem prchla domů.

Ze dveří domu číslo 179 na konci ulice vyběhla ulekaná paní Brechtová. Zahlédla děti za brankou a rychle ji otevřela.

„Jste v pořádku?“ Potom se rozhlédla po ulici a velmi tiše, spíše pro sebe, dodala, „zdá se, že to ještě neskončilo.“

„Ahoj,“ jednohlasně tiše pozdravily děti.

„Neboj, teto,“ dodal ještě Viktor, „myslím, že na ulici je bezpečněji než pod střechou.“

Natálčina maminka pohladila obě děti po zádech a usmála se. Starost v obličeji se však projevila malou vráskou mezi očima.

Další dny bylo díky záchvěvům ve městě víc živo než po zemětřesení. Znovu se objevili seismologové a kroutili nevěřícně hlavami, znovu proměřili ohrožené zóny a pár cvoků hlásalo, že se blíží konec světa. Do města se vrátil strach. Městská policie musela být ve střehu, aby ochránila město od paniky, ale hlavně od senzacechtivých lidiček a rádoby odborníků, kteří způsobovali nejvíc problémů a překáželi a radili, kde mohli.

Zuzana Goodwinová z toho měla už pár dnů bolení hlavy. Jako asistentka místního starosty už musela odbýt několik chytráků, kteří přišli se zaručeně správnými radami, jak postupovat... uklidnit paní, která přišla s vážnými obavami o život... vyhnout se šílencům, co obtěžovali nesmyslnými stížnostmi, a vyřídit telefonáty s mnoha hulváty a neotesanci. Co všechno si lidé dokázali vymyslet, když je tísnil strach nebo když překypovali bujnou fantazií, to ani nelze vypsat. Paní Goodwinová čelila útokům statečně a velmi zdvořile.

„Ne, opravdu nic nevíme... prosím vás, paní, žádná továrna tady nevyrábí tajné chemické zbraně... v řece není otrávená voda, nevím, jak jste na to přišel... uklidněte se, pane, žádná zelená záře nikam nepronikla, ani radiace... ale vždyť to byly jen slabounké otřesy...“ Takhle nějak vypadaly odpovědi zubožené paní Goodwinové na dotěrné telefonáty a případným návštěvám. Nebylo tedy divu, že unavenou ženu doma pan Goodwin i celá rodina v patřičné úctě a tiše obcházeli. Jacob vyměňoval manželce studené obklady, dědeček se radši uchýlil do zahrady, Viktor našlapoval jako leopard, když se snažil v kuchyni sehnat něco k jídlu, a dokonce i Terezka seděla tiše jako pěna ve svém pokojíku. Zuzana trávila svůj drahocenný čas odpočinku v obývacím pokoji. Ochotný manžel tu a tam přidal do obkladu i kousek ledu. S vervou sobě vlastní chystal své umučené manželce móóc dobré kafíčko s kapkou rumu a večeři pro celou rodinu. Jako laborant v nemocnici trávil celý den v tichu své pracovny a jen málokdy zaslechl odněkud vzdálený hluk houkající sanity. Jeho laboratoř byla tudíž ideálním místem k relaxaci a odpočinku. Z práce přicházel vyrovnaný a v duševní pohodě.

Podobně vypadalo i několik odpolední u Brechtů. Jen s tím rozdílem, že postiženým nebyla paní, ale pán domu. Hlava rodiny – Petr Brecht – jako jeden z redaktorů prestižního plátku, nestačil odhánět šílence, kteří chtěli do novin otisknout své svědectví o tom, že viděli po západu slunce létat malé ohnivé mužíčky a jiná zjevení. Nejvíce práce mu dalo ujistit jednu starou dámu, že článek v novinách, který by popisoval, že hovořila s andělem o konci světa a božím hněvu, by vyvolal mezi lidmi strach a paniku větší, než byla doposud.

Pobíhal vztekle doma po obývacím pokoji a zakazoval všem členům rodiny zvedat telefony a otevírat dveře. Chápající Alice Brechtová vyřešila problém s telefonem velmi vtipně a jednoduše. Vyvěsila ho. Podobným způsobem naložila s domovním zvonkem. Domem zavládl klid a mír. A když se pozdě večer bušením na dveře dožadoval vstupu jeden člověk s bláznivým článkem, pohrozila mu, že přivolá policii. Po deváté hodině se konečně domem rozhostilo kýžené ticho.

Den za dnem byl klidnější. Učení pánové opustili město doufajíce, že se sem už nikdy nebudou muset vrátit, radílkové se přestali dobývat na radnici a do novin, hysterické paničky se uklidnily a začaly znovu chodit se svými pejsánky na procházku a ve městě zavládl pořádek.

Natálka a Viktor ještě jednou navštívili archiv v nádherné knihovně a po městě hledali tajemného starce. O tom všem, co viděli a věděli, se jim ale mimo knihovnu ani mluvit nechtělo. Bylo to na ně příliš velké sousto, mnohému nerozuměli a neuměli vše pochopit.

Proč je tam stůl s mapou, proč je tu ten stařec a co tady hledá... co znamenala ona zelená záře... kde je ta Země Zunn? Takovéto a další myšlenky se honily dětem hlavou. Nemusely o tom ani mluvit. Stačilo, když se na sebe podívaly, aby věděly, kde putují myšlenky toho druhého. Vždyť nic takového ani nikdo takový přece nemůže v reálném světě existovat! Kouzla přeci nejsou!! NEBO ANO?!

Ten člověk byl jako vystřižený z pohádkové knížky a do dnešního světa rozhodně nepatřil. Bílé vousy, černý hábit. Vypadal jako starodávný kouzelník.

„Je to kouzelník!“ vykřikl Viktor nahlas.

„Cos říkal?“ otočil se na něj pan Goodwin s chlebem v jedné a nožem v druhé ruce.

„Aáále nic. Jen jsem se zamyslel,“ lekl se chlapec vytržený ze svých úvah do reálného světa.

„Představ si, že doma myslím nahlas,“ svěřil se Viktor kamarádce, když si to koncem května jedno sobotní odpoledne namířili k rybníku. Terezka poskakovala za nimi a obíhala je v malých kroužcích zrovna tak jako Tifany. Ten ovšem udělal kroužky vždy hned tři na jeden Terezčin.

„Jak – nahlas?“ podívala se po Viktorovi Naty.

„Něco mě napadlo vlastně ani nevím, jestli ti to mám říct. Je to dóóst bláznivé. No a vyklopil jsem to nahlas taťkovi v kuchyni. Naštěstí mě asi moc nevnímal nebo si možná myslel, že ještě blbnu z toho zemětřesení.“

„No, a co tě napadlo?“ dorážela netrpělivě Natálka.

„Přemýšlel sem o tom člověkovi v parku, o tom starém v těch dlouhých šatech, no a napadlo mě... že by to mohl být... kouzelník.“ Myslel, že se mu dívka vysměje, ale ta se tvářila kupodivu vážněji, než čekal.

„Taky jsem na něj myslela.“ Natálie hleděla nepřítomně někam do neznáma. Myšlenky ji zanesly do ztracené cizí země.

„Ahoj,“ bafla na ni najednou Patrika, která je kvapem doháněla už od můstku.

Ze strany se řítil na kole Petr. „Dík za esemesku, to byl supr nápad zajít se letos poprvé koupat. Nikdo tam nebude, pěkně klídek...“ radoval se.

„No nazdar, to je tu národa,“ neodpustil si ale poznámku, když po příjezdu až k samotnému rybníku seskočil z kola, „a já se těšil, že tu budeme jenom my.“

Už týden panovala šílená vedra, takže tuhle sobotu se dalo počítat i s vyhřátou vodou. Odpolední hic vytáhl spoustu lidí do voňavě zelené přírody a báječná nálada stoupala jako rtuť teploměru.

„Hele, naše banda,“ natahoval krk Vilém, který se i s Filipem objevil na kopečku, a ukazoval směrem, kde zahlédl Natálii a Viktora jak natřepávají deky z tašek. Patrika už se usazovala vedle kamarádky, když oběma přímo nad hlavami zaburácel Vilémův hlas.

„Čau, děcka.“

„Musíš tak řvát?“ nadskočila Patrika.

„No promiň.“

„Servus, lidi,“ procedil mezi zuby přes stéblo trávy Filip.

„Ahoj.“

„Čau.“

„Ahoj.“ Pozdravy se ozývaly ze všech stran.

Na kraji rybníka opatrně našlapovala Pat.

„Teda! Do toho asi nevlezu,“ prohlásila rezolutně, když palcem u nohy zčeřila hladinu rybníka.

„Jen se nedělej,“ culil se Filip, že konečně přispěje svou troškou do mlýna, „chtělas nám předvíst nový plavky.“

„Hmm, náhodou je mám už od loňska,“ pohodila trošinku vzdorovitě zlatou hřívou dívka.

„Děcka, já se nemůžu zdržet moc dlouho,“ nakrčila Natálie nosík, „máme doma oslavu. Naše Sabča vstupuje do světa dospělých.“ Dívka se nakrucovala a pitvořila, aby zdůraznila důležitost sestřiných narozenin.

„Bude jí osmnáct?“ vyhrkla Patricie.

„Jo a v sedm se u nás sejde celá rodina a sestřička si pozvala i svého přítele.“

„Ty jó, ségra má kluka?“ kulila oči Patrika.

„Klucíí, kdo bude dřív ve vodě?“ pištěl Petr, převálcoval všechno, co mu stálo v cestě a přerušil tak – podle něj naprosto nudnou – debatu obou dívek.

„Ty!“ odpověděl mu s klidem Viktor, „a už mazej!!“ a hodil po něm sandál. Petr se otočil na patě a s rykem připomínajícím divokou šelmu se vřítil do rybníka. Filip a Vilém na sebe nenechali dlouho čekat a přidali se k němu. Nálada byla opravdu nakažlivá, takže během chvilky jste mohli vidět ve vodě i Natálii a Patriku. Viktor nafoukl Terezce kruh a připojil se k ostatním jako poslední. Ovšem největší radost měl z vody huňatý chlupáč. Chvíli blaženě lítal jako zběsilý mělkou vodou, chvíli radostně ňafal a překusoval rákosí, které rostlo opodál.

Mokří a unavení, ale s úsměvem na rtech se šli všichni vodníci po slabé hodince sušit na deky. S ručníkem vysypala Naty na deku i blok s tužkou, který si vzala sebou na ukrácení dlouhé chvíle. Docela náhodou se jí ale otevřel zrovna na stránce s podivnou kresbou. Viktor jej zahlédl jako první a bleskurychle se po něm natáhl.

„Tys ho kreslila?“ vystřelila jako šíp otázka z jeho úst.

Kresba připomínala pohádkového kouzelníka. Černý hábit a čepeček s dlouhými zlatými šňůrami, v ruce zlatá hůlka a na nízkém stolku otevřená kniha.

„Jsi fakt dobrá,“ uznale pokyvoval chlapec hlavou.

„Jé, ukaž,“ vytrhl mu Filip blok z ruky.

„Nat, ty umíš krásně kreslit,“ skláněla se mu přes rameno Patrika. To už notes koloval od jednoho k druhému. A zároveň se spustilo i vyprávění o Ztracené kronice a tajemném starci v parku. Dohady a nápady potom jako by nebraly konce. Jediná Terezka se nezajímala o jejich filozofování, omalovánky před jejíma očima byly rozhodně zajímavější, ale také jediná zvedla hlavu, aby se podívala, CO TO ZA PODIVNÉHO ČLOVĚKA obchází roubený zámeček.

„Jůů, podívejte se, kouzelný dědeček.“ Terezka byla rozhodně dítě, které vyrůstalo na poctivých starých pohádkách. Hodně se o to zasloužil i děda Jára, jenž bydlel s rodinou pohromadě. Dívenčin prstík trčel zapíchnutý ve vzduchu a mířil k okraji lesa. Viktor s Filipem pomalu otočili hlavy, aby se podívali, co děvčátko mohlo tak zaujmout. Rychlost, s jakou Filip hrábl po notesu a nalistoval obrázek kouzelníka, si jen stěží dokážete přestavit. Výraz zděšení se mu usadil za brýlemi.

„To je on, to je on!“ mával zběsile všem blokem před očima.

„Kdo?“ podívala se na něj Natálka. To už se ale zraky všech upíraly k malému zámečku na kraji lesa. Nechtěně zavadila loktem o Viktora, který s úžasem v podřepu sledoval starce u staré studny. Chlapec ztratil rovnováhu a překulil se na záda. Na to, aby se zmohl na nějakou poznámku, ani nepomyslel.

„To snad...“ Natálka už nedokončila načatou větu. Úžas byl příliš velký. Mezi studnou a zámečkem přecházel starý muž z parku, jen barva jeho šatu byla jiná než posledně. Tmavě fialová lahodila oku v kombinaci se zlatými ornamenty snad lépe než černá. I tentokrát měl přes ruku košíček, nicméně dnes ho měl zatím prázdný. Jednu za druhou k sobě stahoval větévky bezu a obíral voňavé okolíky květů. Pomalu a s láskou skládal byliny do košíčku, až jej zcela zaplnil. Děti všechno sledovaly víceméně mlčky a s otevřenými pusami.

„To je ten, co jste nám o něm vykládali?“ zmohl se konečně Vilém na slovo.

„Jo,“ šeptl Viktor.

„Tifany, nestrkej mi sem čumák,“ lekl se chlapec, když se pes snažil vetřít páníčkovi do přízně a vytrvale mu strkal čenich pod paži. Viktor málem propásl, jak stařec otevřel dveře zámečku – SKUTEČNĚ OTEVŘEL! – a zmizel uvnitř.

„Doprčic! Tam se přece nikdy nikdo nedostal!“ zakvílel Petr.

Od pozorování, teď už prázdného místa, je vyrušil křik poblíž. Pár desítek metrů od nich prováděli svá alotria Rudla Duban a Šimon Šikora. Za perfektní a seriózní zábavu zřejmě pokládali to, že na své spolužačky házeli koule bláta z rybníka.

„To jsou fakt pitomci,“ ulevil si Petr. Děti se znovu otočily k lesu. Zámeček stál jako dřív, netknutý a věky uzamčený. Snad se to ani nestalo. To, co viděly, bylo jen mámení smyslů v přehřátém vzduchu. Ale vždyť to viděli všichni! Dokonce i Tifani. Když zahlédl podivného muže, zakňučel a zavrtěl ohonem. Dosud seděl a upřeně pozoroval koutek u lesa. Seděl vzpřímeně a bez hnutí. Mohli byste si snadno myslet, že tam sedí psí socha.

„Tifany, kdo to byl?“ naklonil se Viktor ke psovi a hleděl chlupáčovi do jeho věrných očí, až mu pes samou radostí olízl nos, „víš snad víc než já?“

„Děcka, pojďte se tam podívat,“ vybídl všechny odvážně Vilém, „co se nám může stát?!“

„Jdem,“ zvedali se v tu ránu ostatní a překotně balili ručníky a deky. U zámečku vládl majestátný klid jako obvykle. Jen jedna čerstvě nalomená větévka bezu nasvědčovala tomu, že tady opravdu před chvílí někdo byl. Stará studna v pozdním slunci vypadala velmi impozantně a kouzelně. Zjevné ticho uspávalo krajinu do čarovného staletého spánku. Viktor s bušícím srdcem opatrně a jemně stiskl kliku. Nepovolila. Stiskl pevněji a pak už jí lomcoval jako zběsilý.

„Je zamčeno! Je zamčeno! A tak je to tu vždycky! Nic se tu nezměnilo, máme davovou halucinaci!“ bezmocně křičel, ale zlost v hlasu pomalu ustupovala a zavládlo zoufalství.

„Prostě tady asi straší,“ dodal nakonec sklesle.

Mříže kolem oken byly neprostupné jako dřív a zámek u dveří, těžký a zrezivělý, nebyl dotčen léta žádnou rukou, natož tak klíčem.

„Je to nedobytná pevnost,“ bouchl rezignovaně oběma pěstmi do stěny vedle dveří.

„A co když je to jeho?“ proťala vzduch věta, kterou pronesla Natálie. Všichni utichli. Něco tak výmluvného a prostého, ale zároveň i absurdního nikoho z nich nenapadlo.

„Ty jo!“ dodal tomu na váze Petr.

„No. Mě to jen tak napadlo,“ zrozpačitěla dívka, když zjistila, že se všechny zraky upírají zrovna na ni.

„Víš, že můžeš mít pravdu,“ důrazně, ale přitom velmi tiše podotkl Viktor, „ale řekni mi, kudy chodí dovnitř?“ vykřikl najednou. „Ze zámku se sype rez a navíc je celej obalenej pavučinama.“

„Co tady řveš?“ urazila se dívka.

„U lesa dřevěný zámek stál,

však nebydlel v něm žádný král,

ba ani rytíř Dobroděj,

bydlel v něm moudrý čaroděj.“

Vilém kroužil kolem ostatních jako sršeň a s patřičným patosem přednášel verše, které ho zrovna napadly. Následoval bouřlivý smích, který uvolnil napjatou atmosféru.

„Ty jsi ale pablb,“ zaťukala si na čelo Patrika s úsměvem na rtech.

„No, otevřít by to šlo,“ nakračoval důležitě Petr s jednou rukou v bok a s druhou pod bradou kolem zámečku.

„Jak?“ hleděl na něj užasle Filip.

„Sekyrou,“ zubil se chlapec.

„Ježiš,“ vyvrátila Natálka oči v sloup.

„Copak to tady děláme?“ zakřičel někdo najednou Filipovi do ucha. Chlapec úlekem jen hekl a poskočil bezděčně dopředu. Za zády se mu šklebil Rudla a vedle něj s přihlouplým výrazem v očích Šimon.

„Moc si tu nezvykejte,“ pokusil se Šimon o výhrůžku, „Rudlův fotr tady z toho bude dělat penzion.“

„Neslyšel jsem nic o tom, že by to tu někdo koupil. A neotravujte,“ popošel blíž Viktor. Rudolf se postavil těsně před Viktora.

„Až to koupí, tak takovej jako ty se nebude smět ukázat ani u rybníka.“ Ruce měl výhrůžně v bok, ale Viktora zřejmě nezastrašil.

„Ještě ti to nepatří,“ zasyčel.

Rudlovi ztuhly svaly v obličeji.

„Máš štěstí, že tu máš ty svoje podělaný kamarádíčky, jinak si to s tebou velice stručně vyřídím,“ zavrčel, otočil se na patě, šťouchl Šimona do žeber a chtěl přeskočit malý hluboký potůček. Ale noha se mu sklouzla, a jak se rozháněl, strhl sebou i Šimona a oba darebáci se skulili do hluboké strouhy. Petr se rozesmál a smíchem se otřásala celá stráň pod zámečkem. Mokří výtečníci, otlučení a poškrábaní od kamenů, se zlostně drali ven na druhou stranu a bez ohlédnutí mizeli dětem z očí.

Natálka se otočila k Viktorovi: „Ty si teda troufáš. Až tu jednou nebudem, rozbije ti to... no... obličej.“

„No řekni rovnou hubu,“ houkl jí do ucha Petr.

„Vůbec ho neznáte,“ díval se za ním Viktor upřeně, „je to zbabělec. Do žádné rvačky by se nepustil, jen vyhrožuje. Copak jste to ještě nepoznali?“

„Jdem dom, už jsem toho dneska viděla dost,“ zvedla se Patrika z lavičky.

„Páni! Kolik je hodin?“ vystřelila z místa vedle ní Natálie. „Narozeniny!“

„My jdem taky,“ přidal se Vilém a postupně i ostatní posbírali své tašky a opouštěli teď už zase tichý kout lesa.

Dny plynuly jako voda a konec května se překulil do června. Oslavy narozenin si samozřejmě u Brechtů všichni užili a vzpomínalo se na tu Sabininu slávu ještě několik dnů, ale čas nečeká na to dobré ani na to zlé a odměřuje všemu stejně, takže než se kdo nadál, bylo léto a děti od prázdnin dělil pouhý týden.

Ve škole se začalo uklízet. Šimon Šikora a Rudla Duban dostali speciálně přidělený celý kabinet a pan učitel Kropan si liboval, jaké že to má skvělé pomocníky. Kluci se činili, až jim uši červenali, aby alespoň na poslední chvíli napravili, co během roku natropili – vždyť je po zásluze na vysvědčení očekávala dvojka z mravů.

Tuhle neděli zamířil Viktor jako obyčejně ještě před obědem se svým čtyřnohým kamarádem do parčíku. Dopoledne se tam mnoho lidí neprocházelo, takže Tifany mohl lítat jako šílený, aniž by kohokoliv ohrozil svou mohutností, kdyby mu z čisté radosti chtěl skočit do náručí. Ovšem výjimkou byl Viktor, který se už dvakrát sbíral ze země, když na něj pes samou radostí dopadl celou vahou a ještě z rozběhu.

Ten, koho tu čekal Viktor nejméně, stál, jako by někoho vyhlížel, až na samém konci parku u záhonu rudých růží. Tajemný stařec. Vypadalo to nanejvýš jako scéna z pohádky. Sehnutý ke květům nasával jejich opojnou vůni. Tentokrát hábit v barvě smrkového jehličí a místo košíčku jen jakýsi kožený váček. Občas se rozhlédl kolem sebe, tu zase opatrně utrhl dva, tři plátky z každé růže, aby ji více nepoškodil. Starý muž zvedl zrak od rozkvetlého záhonu a zadíval se Viktorovi přímo do očí, snad jako by věděl už celou věčnost o jeho přítomnosti. Pes zbystřil pozornost a tichým kňučením dával najevo svou přízeň a radost, že vidí člověka jemu milého a známého, leč pro Viktora bylo jeho chování naprosto nepochopitelné.

Oči, které se mu upřeně dívaly až na dno duše, nebyly nepřátelské, jen vnášely zmatek do chlapcovy mysli. Stařec se znovu mírně usmál tak jako poprvé, když ho i s Natálkou spatřili v parku. Viktor měl pocit, že uvnitř hlavy slyší hlas. Laskavý a vlídný, který ho k něčemu vyzýval. Ale nerozuměl mu. Po chvíli se muž otočil a téměř zmizel mezi zelení okolních keřů. Byla to snad zase jen halucinace? Jen upřený zrak Tifanyho naznačoval směr, kterým zmizel.

Viktora posedl nepředstavitelný neklid. U poledního oběda nejdříve rozlil hrnek s limonádou, potom si bramborovou kaši shrnul z talíře na stůl a nakonec to vyvrcholilo tím, že špinavý talíř odnesl do botníku. Vzpamatoval se až tam, ale to už mu byl v patách i pan Goodwin.

„Jsi O. K.?“ nakrabatil čelo, „vypadáš divně.“

„Jé... nóóo... nic. Jen jsem se zamyslel.“

„Tak proč strkáš talíř mezi boty?“

„Víš, přemýšlel jsem, co budu mít na výzo,“ nevěděl Viktor, jak by své pomatení smyslů omluvil.

„Ty? Co to povídáš. To jsou nesmysly. Dvojky máš jen z biologie a matematiky, jinak samé jedničky. Viktore, zbláznil ses?“

„Nezlob se, tati, neumím ti to vysvětlit,“ nechtěl chlapec dále lhát. „Jenom jsem viděl velice zvláštní... věc.“

„Jo, tady můžeš vidět od zemětřesení mnoho věcí,“ vzdával to otec, „běž si lehnout a vzpamatuj se, prosím tě.“

Viktor se zavřel v pokoji a pokoušel se uklidnit rozbouřenou mysl. Ale jak hodiny plynuly, bylo to čím dál tím horší. Kolem třetí už nervózně přecházel po pokoji, měl pocit, že ho něco volá, láká ven, k zámečku. Neuměl si to vysvětlit, proto považoval za moudřejší, když volání poslechne a půjde tam, odkud se domníval, že se hlas ozývá. Připnul Tifanimu vodítko a s chabou výmluvou, že si jde provětrat hlavu, opustil dům. Nebe bylo zataženo šedivou oponou a na teploměru sotva patnáct stupňů, což znamenalo, že u rybníka dnes bude pusto a liduprázdno. Přes můstek už běžel jako zběsilý a pes se na vodítku téměř škrtil, když se snažil svého pána přimět ještě k rychlejšímu běhu. Vší silou zatáhl a vyrval mu vodítko z ruky. Tifany už pobíhal před zámečkem, než tam udýchaný chlapec dorazil. Srdce cítil až v krku a sotva popadal dech. Než se ale stačil vydýchat, dveře se otevřely. Na jejich prahu stál onen tajemný stařec z parku a s úsměvem na rtech vítal příchozího.

„Dobrý den, Viktore. Odpusť, že jsem tě takto donutil, abys mě navštívil v mém sídle,“ promluvil vlídně.

„Takže... dobrý den... to je váš zámeček?“ vyhrkl překvapeně chlapec.

„Ano i ne. Patřil mým předchůdcům a vlastně... teď jaksi náleží i mě.

„Aha,“ přikyvoval jako ve snách Viktor.

„Ale, pojď dál. Nezůstaneš přeci stát za dveřmi,“ vybízel svého hosta a hluboké pomněnkové oči za podivuhodnými rámečky brýlí se usmály. Tifany lítal šťastně kolem obou a laskavému muži olizoval tu levou, tu pravou ruku.

„Vypadá to, jako by vás znal odjakživa,“ podotkl chlapec a nemohl se přestat divit, jakou lásku a pokoru projevuje pes tajemnému starci.

„Ano, můj mladý příteli. Poslal jsem ti ho.“

„COŽE??“ Viktorův úžas dospěl k vrcholu. S pusou dokořán vcházel, poprvé ve svém životě, do malého roubeného zámečku, aniž by alespoň trošku chápal, proč tomu tak je.

„Poslal jsem tvého psa sem k vám, aby nalezl správného člověka.“

„No, našli jsme ho za dveřmi před dvěma lety jako malé štěně, ale....“ Viktor nenalézal ta správná slova. Na co se chtěl zeptat? Proč? Proč on? Co to má všechno znamenat? Všechny otázky se mu smíchaly dohromady a on tu stál jako němá ryba, bez schopnosti navázat řeč.

„Rozumím ti,“ přikývl stařec, „nevíš, proč se tohle všechno stalo. Zažil jsi toho za poslední dva měsíce víc než za celý život a neumíš se s tím vypořádat, protože nemůžeš najít odpovědi. Dám ti je. Usaď se a já se ti pokusím vylíčit co nejlépe, proč tomu tak je.“

Viktor hledal místo, kde by se usadil, a zároveň se rozhlížel po místnosti. Připomínalo mu to něco mezi středověkou kuchyní a laboratoří. Na velkém stole stály staré nádoby, talíře a číše, nepochybně z mosazi a stříbra. Skleněné křivule ve stojáncích z mědi střídaly barvy od žluté až po tmavě zelenou, zčernalý kotlík se houpal nad ohništěm a košíky plné různých bylin šířily do okolí omamnou vůni. Tapecírované židle, které tu stály nepochybně už celá staletí, i veškeré skříně a police byly obdivuhodně zachovalé a udržované. Na malém stolku pod oknem okouzlily chlapce velmi krásné a staré váhy, které měly misky ne-li zlaté, tedy alespoň pozlacené. Vůbec veškerý nábytek měl honosný nádech bohatství a přepychu a zlatem se na něm rozhodně nešetřilo.

Stařec přisypal do kotlíku několik bylin ze dvou vybraných košíků a konečně se usadil do měkkého křesla poblíž ohniště, aby tu a tam mohl přihodit polínko do plamenů.

„Mám ti toho hodně co vysvětlovat,“ vydechl a zrak stále upíral do ohně. „Jmenuji se Archibald Faragon a jsem čaroděj ze Země Zunn.“

Viktor hlasitě hekl. Tohle sousto mělo evidentně větší rozměry, než byl schopen polknout. Faragona to však nijak nevyvedlo z rovnováhy a pokračoval ve svém vyprávění.

„Ne, nezbláznil jsem se,“ vyložil si chlapcovu reakci po svém. „Zemi Zunn nenajdeš na žádné mapě světa, poněvadž existuje v jiné dimenzi, lépe řečeno v jiném rozměru, a nedostaneš se do ní žádným vašim dopravním prostředkem. Přesto do ní cesta vede, čehož jsem důkazem.“ Odmlčel se a podíval na Viktora.

„Možná ti to všechno bude připadat šílené, ale věř tomu, protože je to svatá pravda, a brzy se o tom sám přesvědčíš.“

„Jáá?!“ nalezl znovu ztracenou řeč Viktor.

„Ano, Viktore, ty,“ přikývl moudrý muž, „jsi vyvolený a byl jsi předurčen, aby ses stal Strážcem.“

„Strážcem?“ Zoufalství, které se objevilo v chlapcově hlase, nebylo známkou zbabělosti, ale zjevně toho, že tomu všemu rozuměl stále míň.

„Vyslal jsem z našeho světa kouzelného psa, aby nalezl nového Strážce. A on se zastavil u vašich vrat. Nikdo jiný než vyvolený by také nezaslechl mé volání. A jako Strážce můžeš vstoupit do Země Zunn. Než dospěješ, můžeš si srdcem zvolit pět ze svých přátel, kteří tě na cestě doprovodí, a teprve jako muž dalších pět. Ne všichni ovšem projdou, musí mít srdce laskavé, neschopné zrady a podlosti. Cesta vede Q-branou a tu, i oba světy, musí Strážci bránit.“

„Je jich víc? Totiž, chci říct... je nás víc?“ netrpělivě vyzvídal Viktor.

„Ano. Tvůj přístup se mi líbí, chlapče. Je vás celkem 36. Pokud některý ze Strážců zemře, kouzelný pes hledá náhradníka... To, co se teď u vás přede dvěma měsíci událo… no… to má také souvislost s naším světem.“

„Nerozumím,“ zakroutil Viktor hlavou.

„Totiž, myslím zemětřesení. Naše světy jsou ve velmi těsném spojení, a proto může v nebezpečných chvílích dojít k propojení, které ovšem může mít katastrofální následky. Proto jsou už celá staletí, ba tisíciletí, ustanoveni v naší zemi čtyři králové, kteří se snaží s pomocí kouzelných prstenů krotit síly přírody a neblahodárný dopad pro oba naše světy.“

„Pronikla od vás zelená záře,“ šeptl si chlapec víceméně pro sebe.

„Ano, jak to u všech všudy víš?“ užasl Faragon.

„V naší knihovně, v archívu, je několik stránek ze Ztracené kroniky. Četl jsem je i s kamarádkou, když jsme o ní slyšeli mluvit naši učitelku.“

„I našemu světu je tato kronika známa. Napsal ji právě jeden z vyvolených, ale je tomu už bezmála půl tisíciletí. Byl to velmi důvěrný přítel mého předchůdce – Rabena Longbuna – a ještě více jeho učedníka – Sativika. Měl být jeho nástupcem a stát se královským čarodějem Země Zunn, ale osud volil jinak.“

„Co se stalo? Četli jsme poslední list – ten, co to psal, se nedočkal jejich návratu. Čarodějové uzamkli bránu a odešli do nějakého hradu bojovat s černokněžníkem. Co se tam stalo? Vlastně, když jste tu vy, muselo to dopadnout dobře...?“ Viktorovi zrovna visela otázka z očí a s nadějí čekal odpověď.

„Ano, dopadlo to dobře, ale Sativik přišel o život,“ zachmuřil čaroděj čelo. Chlapec i kouzelník se chvíli odmlčeli. Zvědavé myšlenky ale nedaly Viktorovi pokoje.

„A proč bylo teď to... zemětřesení?“

„Je velmi těžké udržet rovnováhu mezi naším a vaším světem, když si ho neustále snažíte zničit,“ zakabonil se Faragon ještě víc.

„My? Zničit?“ pohlédl udiveně chlapec kouzelníkovi do očí.

„Chceš mi snad tvrdit, že zplodinami aut, kácením deštných pralesů a vyvražďováním některých druhů zvířat prospíváte přírodě?!“ pronesl Faragon zlostně. Pak si uvědomil, že chlapec ve svém věku rozhodně nemůže za to, do jakého světa se narodil, a rozjasnil tvář.

„Odpusť, ty za to nejsi nijak vinen. A proto jsou vlastně také vybráni ochránci – Strážci – kteří se snaží zmenšit dopad všeho špatného pro obě naše země.“

„Co vlastně budu dělat?“ vystřelila otázka z úst Viktora.

„Teď toho ještě moc nebude,“ usmál se mezi sněhobílými vousy čaroděj, „ale později poznáš sám, k čemu máš předpoklady a vlohy. I když... nikdo neví, co se může přihodit. Já sám jsem měl teď starostí až nad hlavu. Naše světy se velmi prudkými otřesy nedávno propojily, nestalo se naštěstí nic hrozného, ale do našeho světa pronikl bacil, kterému vy říkáte rýma. Zunnové tuto nemoc dříve neznali, proto proti ní neměli žádnou ochranu a imunitu jako vy, takže bylo potřeba, abych i medicínu našel tady u vás. A to jsme se poprvé viděli, Viktore.“

Až do večera seděl chlapec v zámecké komnatě a naslouchal vlídnému hlasu Archibalda Faragona. Dozvěděl se, že země je rozdělena do čtyř oblastí, které se nazývají arkády každé z nich vládne jeden král. Že rok má stejně dnů jako jejich, jen místo měsíců má osmnáct fatonů a den 26 hodin. Pochopil, že když projde Q-branou, je chráněn před jakoukoliv nemocí jemu neznámou a zcela samozřejmě rozumí a mluví jazykem Zunnů.

„Je to jen to nejdůležitější, co jsem ti mohl říct, chlapče. Ale věř mi, že než dospěješ, budeš znát Zemi Zunn jako svou vlastní. Teď jenom dobře vybírej mezi svými přáteli. Až bude čas jít, dozvíš se to ty i oni stejným způsobem, jakým jsem tě sem přivolal. Do té doby s nimi ovšem o ničem nemluv! Tvou ruku na to.“ Čaroděj natáhl svou paži a Viktor mu do dlaně odhodlaně vložil svou.

„Sbohem,“ uslyšel ještě, než mu na okamžik zmizel svět před očima. Když se vzpamatoval, stál venku před zamčeným zámkem sám a v houstnoucím šeru. Zjevně si nedokázal vysvětlit, jak to bylo možné. Snad kouzlo? Zkusil ještě zatlačit na dveře, ale na těch visel letitý, pavučinami obrostlý zámek. Zmatek v hlavě ustal, ale myšlenky mu vířily před očima jako rusalky. Napadlo ho, že rodiče budou mít starost, a vystartoval i se psem k můstku.

Table of Contents

ZEMĚTŘESENÍ

ZTRACENÁ KRONIKA

ČARODĚJ