OSUDY ŽEN

Romana Szalaiová

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Romana Szalaiová

Copyright© 2013 Cover by joseasreyes and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-053-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-054-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-055-7 (PDF na CD)

PŘEDMLUVA

MEDAILONEK 1

Mahulena Klempířová

MEDAILONEK 2

Hana Jana Tichá

MEDAILONEK 3

Helena Jungová

MEDAILONEK 4

MUDr. Marie Mrázková

MEDAILONEK 5

Irena Forejtová

MEDAILONEK 6

Alena Hamáčková

MEDAILONEK 7

Soňa Janečková

MEDAILONEK 8

Pavla Novotná

MEDAILONEK 9

Hana Wurdáková-Červená

MEDAILONEK 10

Jitka Ditterová

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

PŘEDMLUVA

Deset žen – deset rozmanitých osudů a zajímavých výpovědí hrdinek této knihy. Zároveň pestrobarevná mozaika názorů žen v domácnosti u nás, které by jako určitý vzorek reprezentovaly tisíce ostatních... Takový byl můj záměr a kvůli tomu jsem vlastně tuto „průkopnickou“ knihu sestavila a oživila dramatickými ději všedního života.

Těch „deset statečných“, které se nebály ztráty soukromí, jsem nakonec vybrala po zralé úvaze asi ze stovky ostatních, jež se mnohdy zalekly širokého čtenářského publika, a proto se stáhly zpátky do ulity svého soukromí.

Je to u nás snad poprvé, pokud pomineme dobu „socialistického realizmu“, kdy ke čtenáři promlouvají „obyčejní lidé“, nikoliv idoly slávy a nejrůznější „hrdinské typy“.

Co ještě více dodat? Zůstává jako vždy jen a jen na čtenáři, jestli – a jak – se ztotožní, či nikoli, s názory našich hrdinek v této netradiční knize.

A mně nezbývá, než popřát všem, aby si ze záplavy myšlenek, které těchto deset odvážných žen neodmítlo skromně „předat světu“, vybrali ty nejpříhodnější.

Autorka

MEDAILONEK 1

Mahulena Klempířová

Bydliště: Most

Dosažené vzdělání: Mám nedokončené gymnázium, jehož studium jsem musela přerušit kvůli svému dítěti.

Rodinný stav: vdaná

Jméno manžela: Arnošt

Děti: Martínek a v současné době jsem gravidní.

Znamení zvěrokruhu: Váhy

Životní vzor: Princezna Diana, o jejímž nelehkém životě jsem měla možnost nedávno přečíst krásnou knihu.

Oblíbený citát: Žena žije jen tehdy, když miluje.

***

Paní Mahuleno, máte velice krásné, bohužel málo používané jméno. Kdo vám je dal?

Všechno se dá vysvětlit přibližně tak, že se moje mamka po mnoho měsíců, kdy čekala, než přijdu na svět, nemohla dohodnout s mým tátou na jméně, které by se líbilo jim oběma současně. Bylo to ještě více zkomplikováno tím, že žili ve společném bytě s mou babičkou, která se také snažila uplatnit svůj názor na toto téma. Byla skálopevně přesvědčena, že se její dceři narodí jako první z dětí syn, protože to byla taková nepsaná rodinná tradice. Jak babičce, tak i mé prababičce, kterou znám pouze z jediné dochované, navíc velmi zažloutlé fotografie, se jako první z dětí narodil chlapec. Proto má babička počítala, že tomu tak bude i u mé matky. Zčásti nakoupila a zčásti napletla modré svetříčky, ponožtičky, dupačky atd. I kočárek, který zakoupila už v té době, kdy máma byla teprve ve druhém měsíci, měl tyrkysovou barvu.

Kdyby se narodil místo mě chlapeček, výběr jména by byl prostý. Jmenovala bych se zkrátka po svém taťkovi – Martin.

Takhle to bylo složitější... Moji rodiče, neschopní dohodnout se na jméně pro svého potomka v tom případě, že by se nenarodil chlapec, nakonec vyřešili celou situaci jednoduše a zároveň značně originálně. Zkrátka napsali jména, která připadala v úvahu, do kruhu na papír. Potom vzali tužku a roztočili ji uprostřed tohoto kruhu. Dohodli se, že na které jméno ukáže hrot tužky, to se stane mým jménem – a basta. A tužka se zastavila čirou náhodou právě na jméně Mahulena...

To je opravdu velice neobvyklý způsob výběru jména. Byl i váš pozdější život také tak neobyčejný?

Nevím, jestli je nějak neobvyklé to, že sotva jsem trochu povyrostla z modrého prádélka, nakoupeného babičkou, a začala jsem chodit – trochu to přeháním, nezlobte se – tak mě moji rodiče začali vláčet po různých konkurzech. Nechápu, jak k tomu dospěli, ale začali mě považovat za neobyčejně nadané dítě. Proto se snažili mou maličkost „protlačit“ do dětských rolí ve filmu, pokoušeli se ze mě udělat sólistku v dětském sboru a dokonce, když jim jejich sen prosadit mě coby dětskou hvězdu nevycházel, alespoň se pokoušeli, abych vystupovala v jakési reklamě. Nic z toho nakonec nebylo a moji rodiče to s konečnou platností vzdali zhruba v mých osmi letech.

Asi v té době se moje babička, s níž jsme sdíleli byt, roznemohla. Víte, nechovala se ke mně právě nejlépe. Nikdy se nesmířila s tím, že moje mamka neporodila chlapce, a vlastně mě celé mé dětství ignorovala. Dost mě to tenkrát trápilo...

Náplastí na moje dětské splíny byla chvíle, kdy mi mamka právě v den, když jsem slavila osmé narozeniny, při slavnostní večeři náhle sdělila, že budu mít sourozence. Hrozně jsem se na něho těšila. Byla jsem právě ve věku, kdy holky rády vozí kočárky a hrají si s panenkami. Vlastně jsem brala to mrňavé miminko, když se s ním máma vrátila z porodnice domů, nejprve jako další ze svých panenek, jako hračku...

Narodila se opět holčička a tentokrát jí dala máma jméno po sobě – Terezka.

Naši se začali více věnovat mé sestřičce a konečně pochopili, že ze mě filmová ani muzikálová hvězda nikdy nebude, ale že mám zcela jiný talent – a sice na cizí jazyky. Začala jsem tedy navštěvovat jazykovou školu a navíc mi rodiče platili soukromé hodiny doučování. Zhruba za dva roky jsem už obstojně hovořila anglicky a během dalších tří let jsem zvládla základy francouzštiny a italštiny. Rodiče si se mnou opět začali dělat velké plány a doufali, že jednoho dne ukončím úspěšně vysokou školu, ale mě to začalo táhnout jinam. Mým snem byl moderní tanec, na jehož kursy jsem začala tajně docházet místo svých hodin výuky cizích jazyků. Použila jsem na zaplacení peníze, které jsem měla zaplatit své lektorce, aniž rodiče cokoliv tušili...

Tím se dostáváme k vašim koníčkům. O jednom z nich jste se už zmínila. Prozradíte mi, jaké jsou ty další?

Tím největším kromě mého syna – jenže to příliš předbíhám – byl opravdu moderní tanec. Ačkoliv jsem s ním začala možná trochu později, než je třeba, aby byl člověk opravdu úspěšný a mohl se tancem živit. Bylo mi v té době třináct let. V naší taneční skupině byli jak dívky, tak i kluci, i když těch bylo méně. Uchvátila mě nejenom skvělá choreografie naší instruktorky, ale i jeden z chlapců. Jmenoval se Robert, byl stejně starý jako já a neměl o mých zprvu trochu zmatených citech ani tušení...

Mezi mé další koníčky patří teraristika. Chovám párek želv žlutohnědých a zatím bezúspěšně se pokouším o odchov mláďat. Ale doufám, že se mi tenhle sen každého chovatele jednou vyplní. Vlastníme s mým manželem v našem malém bytě v paneláku poměrně rozvětvený zvěřinec. Kromě korely dále pěstujeme rybičky – o ty se stará výhradně manžel – dále dvě siamské kočky a navíc fenku čivavy. Voláme na ni Pusinko, což zvláště na vycházkách způsobuje mnohdy udivené reakce. Nutno podotknout, že jsem ji takto „překřtila“ já, přestože má v rodokmenu uvedeno docela jiné jméno. A skutečně, je to můj drahoušek a její přezdívka to zcela vystihuje.

Dále čtu velice ráda jak romantické příběhy se šťastným koncem, tak i horory; zvláště jsem si oblíbila ty z ediční řady „Stopy hrůzy“.

Také si velice ráda prozpěvuji, i když tím občas manželovi lezu na nervy, protože, jak správně poznamenal, zpívám příšerně. Proto jsem omezila tuto svoji zábavu pouze na jízdy autem, kdy jsem sama, či se synkem Martínkem, kterému se můj zpěv kupodivu líbí do té míry, že při něm vždycky bezpečně usne.

Vraťme se však zpět do doby, kdy vám bylo třináct let. Vaši rodiče se o tom, že tajně navštěvujete kursy moderního tance, nedozvěděli?

Zpočátku skutečně ne. Trvalo to přibližně rok, nežli se vše provalilo a já musela s pravdou ven. Čím jsem byla zapálenější pro tanec, tím více šlo studium cizích jazyků a vůbec celá škola stranou. Nejprve jsem sice čerpala z určitého náskoku ve vzdělání, které jsem díky doučování měla, avšak později to už prostě nestačilo. Můj prospěch se značně zhoršil. Táta zatelefonoval mé lektorce a tehdy vše prasklo. Dozvěděl se od ní, že ji už téměř rok nenavštěvuji... Tehdy mě otec poprvé v životě udeřil. Padla taková facka, až se mi zatmělo před očima. S brekotem jsem vyběhla z domu a práskla za sebou dveřmi.

Chtěla jsem utéct z domova, jenže naštěstí jsem to nakonec neudělala. Vrátila jsem se asi v pět hodin ráno, promrzlá na kost, zatímco mě už mezitím hledala policie, kterou rodiče kontaktovali. Onemocněla jsem zápalem plic a musela být hospitalizována v nemocnici. Nejvíce jsem litovala toho, že jsem byla odloučena od své tajné lásky, od Roberta z taneční skupiny.

Zmiňujete se o své „dětské“ lásce. Zůstalo pouze u platonického vztahu mezi vámi, či jste mu své city nakonec prozradila? Zakázali vám rodiče kursy moderního tance navštěvovat?

Zpočátku mou touhu věnovat se kariéře tanečnice v nějaké skupině, orientované tímto směrem, chápala pouze mamka. Měla však plno práce jak s malou Terezkou, tak i s mou babičkou, která byla v té době trvale odkázána na invalidní vozík a chodit už vůbec nemohla. Táta byl striktně proti této mé zálibě, jenže máma ho nakonec k mé ohromné radosti přece přemluvila. Dal mi ultimátum – mohla jsem sice dál navštěvovat kursy moderního tance, jenže pouze pod tou podmínkou, že se opět začnu věnovat studiu jazyků a zlepším si svůj prospěch. Nadšeně jsem souhlasila. Bylo tomu díky mé hospitalizaci v nemocnici se zápalem plic už téměř měsíc a půl, co jsem navštívila naši taneční skupinu a viděla naposledy Roberta.

Když jsem ho opět spatřila, téměř se mi slabostí podlomila kolena. Uvědomila jsem si náhle, že ho tolik miluji! Možná namítnete – vždyť to bylo pouze pubertální vzplanutí. Ale ono to bylo opravdu jinak. Trápila jsem se nenaplněnou láskou do té míry, že jsem pohubla a chodila jako ve snách...

Robert byl na rozdíl ode mě skutečný talent. Stal se brzy nejlepším tanečníkem, kterého v této věkové kategorii naše instruktorka, paní Drábová, vedla. Měl neuvěřitelně modré, pohádkové oči, do kterých jsem se zamilovala, sotva se naše pohledy poprvé setkaly...

Mnohokrát jsem zalitovala, že je má sestřička ještě příliš malá, než abych se jí mohla svěřit. Táhlo mi pomalu na patnáctý rok, ukončila jsem jazykovou školu a čekaly mě prázdniny. Rodiče si mysleli, jakou mi neudělají radost, když mi náhle oznámí, že odjíždíme na tři týdny k moři. Tři týdny bez Roberta... To pro mě byla opravdu strašná rána. Myslela jsem neustále pouze na něho a dokonce se mi o něm zdávalo v noci. Z mé lásky k němu se stala postupem času téměř posedlost. Chtěla jsem si ze zoufalství, i když se za to dnes stydím, dokonce sáhnout na život. K moři jsme nakonec odjeli, jenže i tam jsem stále myslela na Roberta – modř hladiny Jadranu mi totiž neustále připomínala odstín jeho očí...

Jak jste uvedla v medailonku, dále jste začala navštěvovat gymnázium. Jak se vám podařilo skloubit svoji zálibu se studiem? Neochladly vaše city k chlapci „vašich snů“?

Myslím, aspoň to o mně profesoři tvrdili, že jsem skutečně měla na učení talent. Bohužel o mnoho větší než na moderní tanec.

Mrzelo mě to, je asi snadné uhodnout proč, a tak jsem dřela jako kůň. Několik hodin denně jsem se věnovala pohybové stránce.

Asi po půl roce to konečně začalo přinášet ovoce. Instruktorka mě veřejně před celou taneční skupinou pochválila a dokonce mě zvolila jako Robertovu partnerku v krátkém sólovém vystoupení. To bylo právě tehdy, když se naše skupina začala připravovat na Večer moderního tance. Myslím tím vystoupení před publikem, složeným většinou z rodičů mladých tanečníků, ale i před lidmi, kteří vyhledávají talenty... Nejprve jsem nemohla uvěřit svému štěstí a poté mě přepadla tréma, když nastala první zkouška našeho sólového vystoupení. Samozřejmě, že se mě Robert při tanci musel dotýkat. Srdce mi divoce tlouklo a já si připadala jako v ráji. Jen jsem si nebyla jistá, zda se mu také líbím, protože jsem dost štíhlá. Někdy jsem proto záviděla svým vyvinutějším kamarádkám, jenže ukázalo se to být naprosto zbytečné. Zjistila jsem totiž, že můj taneční partner je zkrátka stejně plachý a nesmělý jako já.

Teprve po svých patnáctých narozeninách jsem se konečně dozvěděla, že mé city opětuje. Jednoho krásného dne mě pozval na zmrzlinu, poté do kina... a tam mě při filmu, jehož obsah jsem vůbec nevnímala, poprvé políbil. Tak jsme spolu začali chodit.

Jak proběhl Večer moderního tance vašeho tanečního studia? Co pokládáte za největší štěstí v životě?

Večer moderního tance proběhl skvěle. Všiml si mě jeden muž, který také vedl mladé tanečníky. Dokonce mi nabídl, abych přestoupila pod jeho vedením do jiné, poloprofesionální skupiny. Ale já to okamžitě odmítla. Nechtěla jsem se odloučit od své lásky. Později jsem se dozvěděla, že stejně zareagoval na podobnou nabídku i Robert. Někdy po večerech, když mi bylo smutno, jsem si pouštěla videokazetu s naším společným vystoupením.

Domů mi Robert volat nesměl, protože mě rodiče vedli velice přísně, a věděla jsem, že by se náš vztah okamžitě snažili přerušit.

Za pravé životní štěstí považuji být milována. Prožívala jsem jedno z nejkrásnějších období, to další nastalo, až když jsem se stala matkou. Ale opět předbíhám. Naplněná láska je podle mého názoru skutečně největší radostí. Ta naše se opravdu naplnila, ještě když mi bylo šestnáct. On byl můj první, já jeho prvá. Považovali jsme to za přirozené vyústění našeho hlubokého citu...

Váš přítel také studoval? Čeho jste si na něm nejvíce vážila?

Robert byl studentem strojní průmyslovky, ale dá se říci, že ho více lákalo jednou se prosadit jako tanečník na profesionální úrovni. Talent na to určitě měl.

Nejvíce jsem si vážila jeho reakce, když jsem si po vynechání pravidelné periody zakoupila gravitest a zjistila, že jsem v jiném stavu.

Byl to pro mě skutečně šok. Bála jsem se reakce svých rodičů do té míry, že jsem nejprve chtěla okamžitě podstoupit interrupci. Nakonec jsem se se vším svěřila Robertovi. Rozplakala jsem se a on mě objal a chvíli utěšoval. Když jsem mu však sdělila svůj úmysl ohledně umělého přerušení těhotenství, byl zásadně proti. Slíbil mi, že nechá tance a po dokončení průmyslovky půjde okamžitě pracovat a mě i naše dítě uživí. Věděla jsem, co pro něho toto rozhodnutí znamená, a proto jsem si ho v té chvíli velice vážila. Jeho zodpovědnosti za nově počatý život, jeho optimismu, jeho lásky. Vše mi náhle připadalo snadné a naši budoucnost jsem opět začala vidět růžově. Bylo tomu tak až do čtvrtého měsíce mého těhotenství. Samozřejmě rodiče opět nic netušili... Pak přišla ta hrozná, zdrcující rána osudu. Roberta srazilo, když přebíhal křižovatku, osobní auto. Byl na místě mrtev...

Tato událost musela být pro vás ve vašem požehnaném stavu opravdovým šokem. Neohrozilo to nijak vaše děťátko? Svěřila jste se se svým trápením rodičům?

Smrtí otce mého dítěte se mi zhroutil celý svět, avšak nesměla jsem dát na sobě doma nic znát. Bála jsem se zvláště reakce svého otce, který byl na mě dost přísný. Jak vždy říkal – „aby ze mě jednou něco bylo,“ a snad proto jsem se nesvěřila se svým těhotenstvím vůbec nikomu, dokonce ani svým nejbližším kamarádkám. Celé noci jsem proplakala a opět jsem pohubla. Na interrupci bylo jednak pozdě, jenže i tak, nepodstoupila bych ji po Robertově smrti ani za nic. Bylo to jediné hmatatelné pouto, které mi zbylo z naší lásky. Horší bylo, že na mě můj stav začínal být vidět. Proto jsem si břicho poněkud stahovala elastickým obinadlem. Utajila jsem díky volným tričkům těhotenství téměř až do poloviny šestého měsíce.

Jednoho dne, právě když jsem se nahá v koupelně utírala po sprchování, vešla nečekaně matka. Vše jí bylo po jediném pohledu na mě jasné. Prosila jsem ji, ať neříká nic tátovi. Ona se však zachovala přímo skvěle. Zavřela se se mnou v koupelně a tam jsme si dlouho povídaly. Vysvětlila mi, že si nesmím už nikdy více břicho stahovat, že by to mohlo ublížit dítěti. Konečně jsem mohla dát průchod svému žalu nad Robertovou smrtí a do sytosti se mamce vyplakat „na rameni“. Potom jsme obě společně oznámily otci tu novinu, že se už brzy stane dědečkem. Cítila jsem se náhle klidná a silná, odhodlaná bránit plod naší vzájemné lásky s mým prvním klukem. Otec chvíli zuřil, až jsem se bála, že mě podruhé v životě uhodí. Neudělal to. Místo toho rezignoval, ale velmi nevybíravě mi dal najevo, že mému děcku žádným dědečkem nebude. Připadalo mi, že se příběh opakuje a mé dítě bude mým otcem nemilováno stejně, jako já svou babičkou...

Co jste v těchto chvílích prožívala? Smířil se váš otec s narozením vašeho potomka?

Cítila jsem se hrozně. Stále se mi ještě zdávalo o Robertovi a po ránu jsem plakávala, že už není. Navíc se stalo něco zcela nečekaného – zavolala si mě k sobě má babička. Věděla od mamky o mém těhotenství, dokonce i to, že se má podle ultrazvukového vyšetření narodit chlapec. Bylo to poprvé za můj dosavadní život, co mě nějak vzala v pozitivním směru na vědomí. Máma mi předem naznačila, že je na tom babička po zdravotní stránce velice špatně.

Ale to, o co mě babička požádala, mě přesto zprvu nemile překvapilo.

Sdělila mi, že cítí, jak z ní život den za dnem vyprchává, a byla ke mně náhle milá jako dosud nikdy. Řekla mi, že si už jen přeje, aby se dožila narození svého pravnuka a jejím posledním přáním je to, abych mu dala jméno po svém otci – Martin, když její vlastní dcera neporodila mužského potomka. Zároveň s tím mi věnovala vkladní knížku se svými celoživotními úsporami. Potom unaveně zavřela oči a ihned usnula. Vypadala tak trochu jako vosková figurína a já jí v té chvíli zcela odpustila, jak mě dříve přehlížela a odstrkovala.

Váhala jsem, kterému hnutí svého srdce mám dát přednost. Zda pojmenovat svého synáčka po jeho mrtvém otci, kterého jsem ještě stále velmi milovala, nebo vyplnit poslední přání své babičky. Když ta zemřela necelý týden před mým porodem, už jsem dále neváhala a nechala jsem do rodného listu zapsat jméno Martin.

To nakonec obměkčilo i zatvrzelé srdce mého otce a dá se říci, že plod našeho bývalého vzájemného citu s Robertem vyrůstal v ovzduší pozorné péče, a to jak ze strany mé, tak i svých prarodičů.

Co vám v tomto období nejvíce pomáhalo? Jak jste se seznámila se svým současným manželem?

Bylo mi opravdu ještě stále velice smutno, jenže všechny slzy jako bych už vyplakala a zůstalo jen bolestivé prázdno. Naplnil ho až Martínek. Zdědil nebesky modré oči po svém otci, jak jsem tajně doufala. Dílem mě to těšilo, dílem to ještě více jitřilo mé vzpomínky. Nejvíce mi pomohlo láskyplné prostředí mé rodiny, víra, že se jednou s Robertem setkám – třeba v některém z dalších životů, a také mi velice pomohly mé kamarádky – jednak ty z gymnázia, jehož studium jsem musela pochopitelně přerušit, a neméně ty z taneční školy. Zařekla jsem se však, že se už modernímu tanci nikdy věnovat nebudu, na památku toho, že se jej chtěl vzdát kvůli našemu synkovi i Robert...

Byla jsem v tomto období trápením pobledlá a připadala jsem si nepřitažlivá. Časem si mě přesto začal všímat mladík, který pracoval u nás v samoobsluze. Nejprve jsem si to vůbec neuvědomovala. Postupně mě začal jeho zájem těšit, jenže trvalo to více než rok. Vše začalo tím, že se mě zeptal, proč jsem taková smutná. Dali jsme se do řeči a on se mi představil jako Arnošt.

Postupně jsem se opět více věnovala svému vzhledu. Začala jsem se líčit a dopřála si za Arnoštova doprovodu několik návštěv divadelních představení... Ale vlasy si nebarvím, i přesto, že v nich předčasně vykvetlo pod vlivem mého trápení pár bílých nitek, které nechci nijak skrývat – i přes svůj mladý věk.

Našla jste ve svém choti i milujícího otce pro vašeho syna? Je pro vás váš manžel skutečnou oporou?

Arnošt je vážně skvělý nejen jako partner, ale i jako vzor pro Martínka, kterému zcela nedávno byly dva roky. Mají se navzájem strašně rádi, manžel si s ním často hraje a Martínek má ze všeho nejraději, když ho Arnošt vysadí „na koníčka“ a hopsá s ním po bytě uprostřed rozházených hraček, které mu nakoupil. Jen někdy – víte, když mu můj synek řekne: „táta“, mě ještě trochu zabolí u srdce.

Jinak se dá říci, že jsem skutečně znovu našla ztracenou rovnováhu a vlastně i pocit prostého, lidského štěstí. To se ještě více prohloubilo, když jsem se nedávno dozvěděla, že nyní, ve svých devatenácti letech, čekám své druhé dítě. Vlastně ještě není jasné, jak to dopadne s mým přerušeným vzděláním, avšak díky penězům od babičky jsme si mohli alespoň zakoupit byt a ještě nám zbývá i na ostatní zájmy. Ale samozřejmě živitelem rodiny je jak Arnošt, tak i já. Díky své znalosti cizích jazyků nyní sama doučuji děti, občas zvládnu i nějaký ten překlad z angličtiny. Přesto doufám, že jednou budu studovat dále, až budou děti větší.

A ještě něco, co nakonec pochopil i můj muž. Pokud se nám narodí druhý synek, mám už pro něho vybrané jméno – Robert...

Děkuji vám za pestré vylíčení vašeho příběhu a přeji vám v dalším životě co nejvíce šťastných dnů.

Já vám také přeji jen to nejlepší. Hlavně se však také těším na to, až vaše kniha vyjde a já ji budu moci jednou ukázat svému muži a v budoucnu i svým dětem.

MEDAILONEK 2

Hana Jana Tichá

Bydliště: Nové Jirny

Dosažené vzdělání: SŠ plus pedagogická nástavba

Znamení zvěrokruhu: Lev

Děti: dvě – Alena a Pavel

Rodinný stav: vdaná

Životní motto či oblíbený citát: Nedělej lidem to, co nechceš, aby oni činili tobě, a chovej se k nim tak, jak chceš, aby se chovali oni k tobě.

***

Paní Hano, jaké máte vzpomínky na své rané dětství?

Moje první dětské vzpomínky se vážou na život v domě v pohraničí, který měl na svém pozemku dva bunkry ještě z války. Tam jsme se s kamarády často schovávali a hráli si na partyzány.

Tatínek byl povoláním voják, kapitán, ale já si ho pamatuji už jen jako válečného veterána. Přestože byl těžce zraněn do nohy a zad, pracoval na dráze na hradle. Od armády dostal malý domek. V něm se nacházel – alespoň mi to jako malému dítěti tak připadalo – strašidelný sklep; hrozně jsem se v něm bála. Pobíhala tam pořád spousta švábů. Měla jsem tatínka moc ráda, protože jsem se s ním cítila v bezpečí a věděla jsem, že by mi nikdy nedal ublížit.

Jednoho dne se k nám nastěhoval podnájemník, bylo to právě v době, kdy jsem chodila do první třídy. Otcův zdravotní stav se rychle zhoršoval, rány utržené za druhé světové války mu hnisaly. Maminka se postupně začala s podnájemníkem sbližovat. Tatínek, tušil, že se jeho život blíží ke konci, a tak mě odvezl k babičce z maminčiny strany. Od té doby jsem už tatínka neviděla. Nevěděla jsem ani, co se stalo s mým mladším bráškou.

Babička byla velmi laskavá bytost a děda Josef uměl mluvit německy i francouzsky, sbíral poštovní známky a nálepky. Byl to s trochou nadsázky světoběžník. Cítila jsem se u nich šťastná.

Největším naším společným koníčkem byly hvězdy, Měsíc, Slunce, planety, souhvězdí. Dá se říci, že tento zájem u mě časem vykrystalizoval a provází mě i nadále.

Setkala jste se znovu se svým mladším bratrem?

Když jsem skončila první třídu, bylo mi tak smutno po mamince a po bráškovi, že jsem každý den plakala. Babička stále opakovala: „Co tam budeš dělat, nechtějí tě.“ Přesto mě oblékli jedné soboty do svátečních šatů a jeli jsme na návštěvu.

Maminka bydlela v Mostě se svým novým manželem. Děda se zeptal mé matky: „Kde máš toho kluka, Miluško?“ Náhle se něco pohnulo pod stolem a celý vyjukaný na nás pokukoval můj bráška. Byl zanedbaný, avšak jakmile mě uviděl, běžel ke mně. Tak jsme maminku a brášku Alexeje jezdili od té doby občas navštěvovat.

Bydlela jsem pak střídavě u babičky s dědečkem a u maminky.

Jednoho dne jsem slyšela bráškovo srdceryvné volání. To se chudák topil v žumpě. Jednou ručkou se držel za drolící se okraj a byl v šoku. Podala jsem mu ruku a začala ho tahat ven. I když už jsem si myslela, že ho nedokážu včas osvobodit, přesto se mi to naštěstí podařilo. Byl celý nasáklý žumpou, proto jsem ho omyla a uložila do postele. Neustále plakal a já ho hladila, dokud neusnul. Když se vzbudil, dala jsem mu něco k jídlu a on zase usnul.

Rodiče nás často nechávali doma bez jídla. Snažila jsem se po domě něco sehnat, abych mně i bráškovi uvařila večeři. Po podchlazení dostal horečku a začal stonat. Naštěstí včas přijeli babička s dědou, kteří nakoupili jídlo. Naši rodiče přijeli až třetí den a prarodiče jim řekli od plic, že si mě ihned vezmou s sebou, a jestliže se nebudou starat o mého brášku, odvedou ho také. Matka slibovala hory doly, jenže nic nového se v této věci nestalo a nebýt paní hajné, která nám nosila jídlo, kdoví jak by to s Alexejem dopadlo.

Jak se tedy dále vyvíjel váš i bratrův osud?

Když jsem se učila v páté třídě, dostal Alexej ošklivé neštovice. Byla jsem opět u babičky a dědečka a měla jsem o něho intuitivní obavy, tak jsme se všichni tři vydali na návštěvu mých rodičů. S hrůzou jsme zjistili, že bratr leží doma ve vysokých horečkách a nikdo ho neléčí. Odvezli jsme ho do nemocnice, kde se naštěstí úplně uzdravil.

Často jsem potom u prarodičů plakala, protože se mi po bráškovi stýskalo. Nakonec se celá situace vyřešila tím, že jsme se společně s ním a rodiči nastěhovali do srubového domu od lesů. Otčím dostal za úkol řezat dřevo, ale protože byl subtilní postavy, dělalo mu to potíže a často marodil.

Opět jsme velmi často neměli co jíst a já to vyřešila tak, že jsem na poli s bramborami, které byly ještě v květu, vyhrabala malou hromádku drobných plodů. Z těch pak matka uvařila česnečku a bylo po hladu...

Pak jsme žili v malé usedlosti, kterou vlastnila sestra mojí babičky Marie. Dům se nacházel v Janovicích. Babiččina sestra dala velkou část svého majetku do zakládajícího JZD, zejména krávy, koně a mlátičku. Drobné zvířectvo však pěstovala i nadále. Všechno tam bylo takové starosvětské. Velká světnice s trámy a pecí, v kuchyni stará kredenc. Všude po zdech bylo zavěšeno jak nádobí, tak i pytlíčky s kořením. Nechyběly obrázky Krista. Velká světnice, zvaná parádní, byla plná zajímavých věcí, například truhla se starodávným šatstvem, které jsem všechny prošmejdila a zkoušela si oblečení – různé plédy, kašmírové šátky a mnoho jiných zajímavých věcí.

Jaký byl na usedlosti denní rozvrh?

Tetička, která tu hospodařila, byla v jádru přírodní člověk. Brzy ráno vstávala a šla nasekat trávu a jetel. Při cestě zpět trhala bylinky, které se mají trhat, když padne rosa. Silně věřila v Boha a každé ráno po krmení domácích zvířat se převlékla, vzala si parádní šaty i šátek a modlitební knihu a odešla do kostela. V té pravidelnosti bylo něco nádherného, ryzího, nadpozemského. Uměla snad všechno na světě, pomáhala lidem s jejich bolestmi a trápením. Tu poradila bylinky, jindy co dát dobytčeti, když stonalo. Na zimu měla nasušené bylinky na všechny možné neduhy. Ve svém okolí byla velmi vážená a nás, děti, vedla k práci a čestnosti. Když bylo třeba nařezat dříví, zazpívali jsme si s bratrem při této činnosti téměř všechny lidovky. Pracovali jsme za naše rodiče, kteří jen tak vysedávali a klábosili; jenže někdo tu práci udělat musel.

Měla jste, jak jste naznačila, rodinné problémy. Stupňovaly se i později?

Naše maminka nás neměla ráda. Nikdy nás nepohladila, neobjala nás ani tehdy, když jsme byli nemocní. Na nic se nevyptávala, pouze nám nařizovala. Otčím se k nám nechoval špatně, jenže jsme mu byli lhostejní. Vždy, když nám bylo způsobeno nějaké příkoří, utíkali jsme k babičce a dědovi.

Jakým směrem se ubíral váš život dále?

Když jsem ukončila devátou třídu, dala jsem si přihlášku na uměleckou průmyslovku, obor malba. Zároveň jsem musela dát přihlášku na učební obor a zvolila jsem si obor kadeřnictví. Nedostala jsem se nikam. Viděla jsem v tom nespravedlnost a říkala jsem si, že to bylo určitě způsobeno tím, že otčím nebyl ve straně a nechodil na akce Z. Zůstala jsem bez možnosti dále se vzdělávat a matka mi našla místo na šicí lince. Přesto jsem se po roce práce přihlásila na ekonomickou školu a po deseti letech jsem si dodělala i pedagogickou nástavbu. Milovala jsem práci s dětmi, a proto jsem se chtěla v tomto směru dále vzdělávat. Tím však trochu předbíhám...

Od patnácti let jsem nežila v jednom bytě s rodiči. Žila jsem s tetičkou, která mi často poutavě vyprávěla o starých časech. O tom, jak jako nevěsta dostala věnem dva tisíce zlatých, truhlu s prádlem a mnoho jiných věcí. Totéž obdržely i její sestry, z nichž byly dosti bohaté nevěsty. S maminkou se příliš nesnášely.

Matce jsem se vlastně nezavděčila ničím. S bratrem jsme gruntovali celý dům, včetně místností tetičky. Otčím po mně navíc začal pokukovat jako po ženě, možná proto byla maminka tak nevrlá. Já jsem neměla stání, stále jsem se toužila dostat z domu. Napůl z nutnosti, napůl díky mým vztahům k rodičům mi zbývala jediná možnost – nastěhovat se ke strýčkovi do Senetína, bratrovi tetičky. Strýček se nejprve divil, ale hned pozval zedníka, aby můj pokoj dal dohromady.

Jenže, jak už to bývá, věci se seběhly úplně jinak. V té době jsem ochotničila v divadle a přes přítele mojí kolegyně jsem se seznámila v Kutné Hoře se svým prvním manželem Václavem. Byl to můj první chlapec, se kterým jsem se pomilovala a zároveň pomyslela na vdavky. Nemilovala jsem ho tak, jako miloval on mě, avšak byla to spřízněná duše. Bylo mi v té době devatenáct let.

Nabízí se otázka: kde jste v období po svatbě bydleli? Stýkala jste se i nadále s rodiči?

Stále jsem nevěděla, jestli to vyjde s bydlením u strýčka. Matka mě od toho zrazovala, částečně možná i proto, že byla dost hrabivá a myslela si, že bych mohla po strýčkovi dědit. Jela jsem k rodičům. Ráno ve tři čtvrtě na čtyři jsem se vytrhla ze spánku s výkřikem: „Něco hrozného se stalo, musím domů!“

Když jsem se dostala před polednem domů, oznámil mi otčím, že zemřel strýček ze Senetína. Rázem jsem řešila dilema co dál? Kam jít? Doma mě matka nenáviděla a prohrabávala mi moje věci a občas mi i něco ukradla. Kamarádi mi navrhovali, abych odešla na svobodárnu. Nechtěla jsem, protože o dívkách z podobných zařízení se říkalo, že jsou lehké, a to jsem nechtěla.

Rozhodla jsem se vdát. Byla jsem beztak v jiném stavu, a Václav si mě vzal i přes protesty svých rodičů. O dítě jsem přišla díky své zesláblosti. Po svatbě jsme bydleli u rodičů manžela a já jsem se s nimi stýkala jen málo, stejně o mě nejevili zájem.

Byla jsem v té době stále sama. Manžel měl své funkce, byl nejmladším starostou a na rodinu neměl čas. Postupem času jsem ho začala mít ráda, jenže on se mi stále více odcizoval. Zajímala ho jen práce, vše ostatní považoval za ztrátu času. Spoustu času mě klamal jak s penězi, tak se vztahy se svými milenkami. On byl přece velký komunista a já vedle něho žila jako malé, zakřiknuté zvířátko. Také mu zřejmě nemálo lichotilo, že se někteří lidé ptali, nejsem-li nějaká herečka; byla jsem jeho panenka na hraní. Sám mi zakazoval jakoukoliv činnost a systematicky mě deptal. Neměl rád hudbu, umění ani přírodu.

Z tohoto vztahu mi zbyl velký smutek a bolest na duši. Rok jsem zůstala sama, léčila si pocuchané nervy jak u odborníků, tak i prací na chatě v horách. Pochybovala jsem o sobě, neměla jsem žádné sebevědomí, byla jsem přesvědčena o marnosti své existence. Zároveň jsem se začala zajímat o duchovní vědy.

Mohu se vás, paní Hano, zeptat, jak jste dále žila po zotavení z neuspokojujícího vztahu?

Odešla jsem z hor do Prahy, kde jsem poznala svého druhého muže, a hned jsem čekala po třech měsících známosti dítě a po čtrnácti měsících další.

Jako první se mi narodilo moje největší potěšení – malý Pavlík. Nicméně jsem se vzápětí ocitla v rodině mého bývalého manžela, kde mě jeho sourozenci neměli rádi. Prožívala jsem jedno trauma za druhým a má sebejistota se rovnala nule.

Začala jsem hledat nový domov. Napadlo mě, že si dám inzerát, v němž oslovím osamělé lidi, kteří by nám poskytli s Pavlíkem ubytování a zároveň mu byli babičkou a dědečkem.

Přihlásili se nám manželé a my je bez váhání jeli navštívit. Největší radost měl z námi dovezených hraček jejich malý Venoušek, kterého jsme si ihned zamilovali, ačkoliv byl mentálně postižený. Na dvoře u této rodiny se popásal poník a já si o nich udělala obraz vzájemné lásky. Manželům bylo něco kolem padesáti, a po delším dialogu jsem přes masku vřelosti pocítila určitou neupřímnost. Všude bylo vidět chudobu, a to mě dojímalo. Bylo tam však nějak smutno a mně něco našeptávalo: „Promluv si s nimi a už se nevracej.“ Pohladili jsme poníka, rozloučili jsme se a jeli domů s předsevzetím, že už se tam nikdy nevrátíme.

Ale všechno nebylo tak jednoduché. Paní Velichová nám napsala hned druhý den dopis, jak si nás zamilovala ona i Venoušek. Hned nás zvala na další návštěvu, že „dědeček“ pro nás přijede autem, aby se nám v autobuse nic nestalo, a to mě dojalo. Bohužel, lidé mě snadno získají hrou na city. Brzy se však potvrdilo, že bych měla někdy dát i na svoje předtuchy...

Vaše vzájemné vztahy s Velichovými se tedy nevyvíjely idylicky?

Neměla jsem zprvu z manželů dobrý pocit, ale časem se naše vztahy opravdu začaly vylepšovat. Plně jsem Velichovým důvěřovala a snažili jsme se jim vynahradit chybějící rodinu. Paní Velichová nás začala zahrnovat dárky. Například hned při třetí návštěvě mi darovala k narozeninám zlatý náramek, což mě šokovalo. Nechtěla jsem dárek přijmout, připadalo mi to jako příliš velké gesto. Ale ona mě začala přemlouvat a zdůrazňovala při tom, jak nás mají rádi, a začali mi říkat Janinko a můj synek byl pro ně Pavluška. Začala jsem si sama namlouvat, že nemohu chtít víc.

Paní Velichová na mně tak lpěla, až mě jímala hrůza, zda není na ženy. A já byla tak přecitlivělá potřebou po někom blízkém, že jsem jí začala svěřovat i svoje skryté pocity. Bylo v ní však něco démonického. Pokaždé, když jsem chtěla raději vztah ukončit, mě znovu přesvědčila o tom, abychom se s ní a jejím manželem dál přátelili. Dnes už vím, že jsem se tehdy chovala asi příliš naivně. Právě v té době se mi narodila dcera. To už jsem byla vdána za svého druhého manžela.

Bylo vaše druhé manželství vydařené?

Můj manžel je velice chytrý a jemný člověk. Po smrti jeho maminky ho jeho rodina, zvlášť sestra, dost využívali. Také jeho osud nebyl lehký. Jako osmiletý chlapce měl vážný úraz na hlavě. Lékaři dokonce předpovídali, že to s jeho myšlením nebude v pořádku. Naštěstí opak byl pravdou. Dokonce se po absolvování učebního oboru dále sám vzdělával. Má rád umění, zejména malířství. Sám se naučil aktivně používat čtyři světové jazyky a dalších pět zvládl na pasivní úrovni.

Jeho sestra na něho měla celé mládí velký vliv, a tak se dlouho neženil. Ještě před naším sňatkem měl další těžkou havárii v Maďarsku. Jezdil totiž jako jeskyňář často po světě.

Pracoval v gumárenském podniku, kde si ho vážili. Zaučoval nové pracovníky na strojích, které vyráběly pneumatiky. Staral se zvláště o cizince; bylo mezi nimi hodně Arabů a Vietnamců.

Když po dvaceti devíti letech odcházel z podniku, sám ředitel ho přemlouval, aby ještě zůstal u své práce.

Jak jsem se už zmínila, narodilo se nám druhé dítě, tentokrát to byla dceruška, a jmenovalo se po své babičce Alenka.

Náš vztah s Velichovými stále pokračoval i přes počáteční malé neshody. Dokonce nám navrhli, že by bylo lepší, kdybychom si v Nových Jirnech zakoupili dům, oni že nám na něj dají peníze.

Dlouho jsem měla z Velichových smíšené pocity. Nechápala jsem, o co jim vlastně jde. Zvláště paní Velichová byla podivínka a setkala jsem se u ní dokonce s černou magií i s voodoo. Nevěděla jsem zprvu, nač jsou ty malé panenky a co si mám myslet o spoustě dalších záhadných předmětů. Vysvětlila mi, že magie je jí blízká. Jednou mi vyprávěla, že když jí někdo ublíží, tak do roka zemře, že je to jisté. Podle toho, kdo se jí nelíbil, pojmenovala jednu z panenek, a pak řekla: „Tak, a chcípni!“ Myslela jsem si, že se jen tak vytahuje. Chovala jsem se ve vztahu k ní vždy hodně naivně.

Byla jsem v té době na mateřské. Museli jsme vyžít z manželova platu, ale on dělal mnoho přesčasů, takže jsme měli více finančních prostředků, než kdokoliv ze známých. Starala jsem se vlastně o obě rodiny, jak o tu Velichovu, tak o tu naši. Byla jsem neustále v jednom kole a navíc paní Velichová naléhala, že má vyhlédnutý dům a že se prostě musí koupit. Zkrátka se chystala koupě domu, který byl velmi zdevastovaný. Já jsem se této koupě bála, protože náklady na opravy by spolkly ještě více finančních prostředků než samotné zakoupení domu. Koukaly z toho dlouhodobé splátky.

Naskýtá se otázka, zda jste skutečně ke koupi domu přistoupili a zda to byla šťastná volba i do budoucna.

Po naléhání jsme k celé transakci přistoupili. Jednou k nám Velichovi přijeli s tím, že dům se definitivně koupí. Měli totiž chatu na Broumovsku, a že tu chatu a navíc pár zlatých šperků prodají a zakoupí onen dům v Nových Jirnech.

Celé se mi to nelíbilo, mé pocity byly plné úzkostí a obav. Přesto jsme do toho šli a za pomoci Velichových dům koupili. Za měsíc Velichovi přišli s tím, že udělají na dům věcné břemeno.

Značně se mi ulevilo, protože to bylo do jisté míry vyřešení našeho velkého závazku. Součástí smlouvy bylo také to, že se na oplátku po smrti Velichových postaráme o Venouška. Měli jsme ho rádi, on k nám také lnul, takže jsem neviděla v tomto bodě žádné problémy.

Dům byl opravdu velmi zdevastovaný a navíc, chování manželů Velichových k nám se rázem počalo měnit. Chtěli klíč od domu a začali k nám kdykoliv chodit. Paní Velichová byla značný jedlík a vzala si od nás kdykoliv cokoliv. Česali ovoce z naší zahrady a manželovi se začalo ztrácet nářadí v dílně.

Bylo alespoň vaše soužití s manželem vydařené?

Ano, opravdu bylo, ale po dvou letech od koupi domu se stala velmi nepříjemná událost. Seděli jsme s manželem v kuchyni u stolu a on nějak tak nepřítomně hleděl a já se ho zeptala, co se děje. Náhle manžel vyskočil od stolu, vydal několik skřeků, padl na kuchyňskou linku a z ní pak na zem. Celý zmodral a hrozně sebou mlátil. Myslela jsem, že snad umírá, a vyběhla jsem proto před dům k sousedům, odkud jsem zavolala sanitku. Když jsem k němu mluvila, vůbec mě nevnímal. Poté se na mě začal sápat. Zamkla jsem se ve vedlejším pokoji. Manžel začal bušit do dveří a vydával hrozný řev. Potom konečně přijela sanitka, lékař musel vejít oknem, protože manžel blokoval dveře. Nakonec se manžel nechal převézt do nemocnice. Byla to pro mě bezesná noc. Lékaři zkonstatovali poúrazovou epilepsii. Jeho dvě vážná zranění hlavy zanechala stopy na jeho zdraví.

Zavolala jsem „babičce a dědečkovi“ Velichových a oni přijeli. Vždy, když se u nás objevili, pustili se do jídla. Bylo jim jedno, že nezbývá pro nás, a snědli dokonce i pacholíky a piškoty pro děti. Že se stala tragédie, nevnímali, jen mě unavenou a plačící honili kolem plotny.

Když manžela propustili z ošetření, začal znovu chodit do práce, ovšem přeřadili ho na méně náročně místo. I tak však dělal přesčasy a nosil domů na tu dobu značnou sumu peněz.

Jak se manželova nemoc projevovala v běžném rodinném životě?

Musela jsem dělat všechno sama a musela jsem se vzdát i svého snu – byla mi nabídnuta účast na módních přehlídkách v Paříži. Celá tíha péče o domácnost zůstala na mých bedrech a manžel dvanáct let nikam nesměl, protože nebylo nikdy jisté, kdy se záchvat znovu projeví. Když se na mě v záchvatu vrhal, naučila jsem se dva chvaty, kterými jsem ho srazila k zemi. Poté jsem ho uložila do postele.

Ale i u mě se objevily potíže. Přestala jsem dobře spát, rapidně jsem zhubla, stejně jako i manžel, který byl ke všemu apatický a většinu času prospal. Jednou jsem vyčerpáním usnula a s hrůzou jsem zjistila, že manžel celou tu dobu spal ve vychladlé vodě ve vaně. Mohl se klidně utopit. Proto jsem musela být s ním, i když se koupal.

Měla jsem na starosti dvě děti, nemocného manžela a ještě ty věčné nájezdy Velichových, kterým se nešlo zavděčit – začala jsem mít z toho přetížení tiky. Navíc malý Pavlík onemocněl zápalem plic, měl oslabenou imunitu... a ke všemu ještě chytil mononukleózu.

Paní Velichová byla velmi poživačná, co se týče jídla. To musím zdůraznit znovu. Jednou mi přinesla uzené koleno, prý kdyby někdy... Neumíte si představit, jak vyváděla, když jsem při příští návštěvě to koleno připravila se zelím a knedlíkem. Museli jsme jí dát panáka něčeho ostřejšího, aby se zklidnila z toho, že nemáme jiné maso. Dokonce dělala, že omdlévá, ale jakmile jsem chtěla zavolat záchranku, okamžitě se zase vzpamatovala.

Kdy jste našla po tolika svízelných situacích vůli a sílu realizovat se?

Naštěstí to netrvalo příliš dlouho. Udělala jsem z naší části domku Večerku – potraviny se zavírací dobou ve dvacet dva hodin. Po čase jsem pochopila, že jsme nenáviděni za to, že se nám podnikání daří. Ale potkali jsme i hodné lidi, kteří nám k zahájení provozu Večerky přišli poblahopřát s kyticemi. Občas jsme na náš krámek museli dávat ceduli „Vyprodáno“. Lidé si do naší prodejny nepřicházeli jenom nakupovat, avšak zároveň i popovídat. Jak jsem už podotkla, někteří nám opravdu záviděli. Domnívali se, že máme bůhvíjaké výdělky, jenže už neviděli půjčky a dřinu. Po krátkém čase jsme se stěhovali do Nových Jirnů.

Cítili jste se ve svém novém domově spokojeni?

Ano, získali jsme prima sousedy. Jmenovali se Černí a měli postiženého synka Fanouška. Ten i přes své zdravotní potíže miloval květiny a téměř sám se o ně staral.

Domy, ve kterých jsme tu bydleli, byly po válečných invalidech z první světové války. Protože je kolem plno nemocných lidí, napadlo mě už i ta možnost, že to může být v souvislosti s tím válečným polem, kde padlo mnoho vojáků. Podle mého jsou zóny, ze kterých by se měli obyvatelé raději vystěhovat, protože obsahují negativní energii. „Je tu hezky, ale smutno,“ řekl jednou jeden Róm, který u nás pracoval. Odstěhovali jsme se tedy do Prahy, částečně i kvůli Velichovým, kteří nás, dnes už to mohu říci, vydírali.

Upravil se váš život po stěhování do Prahy? Jak jste nesli ztrátu důvěrně známých míst?

Zvykli jsme si a začalo se nám dařit. Ale ve mně stejně zůstal dodnes pocit, že jsem navždy ztratila domov. Malý Pavlík se učil výborně a jeho největší láskou byl dějepis. Dcera se s učením „prala“. Narodila se pět minut před dvanáctou hodinou a skutečně vše dohání na poslední chvíli. Našli jsme si také pejska. Bylo to ještě štěňátko a leželo polomrtvé vedle popelnic. Když jsem je donesla domů, odmítalo nejprve potravu. Byla to fenka. Nakonec se přece jen pořádně nadlábla a rychle se zmátořila. Poté na vrávorajících nohách přišla za námi. Manžel tehdy řekl: „Hele, naše Lady přišla...“ – a to jméno jí už zůstalo.

Ve čtyřech letech jsme ji odvezli ke krytí a byli z toho tři štěněcí kluci jako buci. Dvě štěňata jsme rozdali a jedno nám zůstalo.

Pokračovaly i nadále vaše vztahy s Velichovými?

Dá se říci, že za třináct let naší známosti s nimi, díky mému sebezapření, to bude přece jen dobré. Také musím říct, že během určitých období to i dobré bylo, někdy jsme se s nimi cítili fajn a prožili jsme i dost pěkných chvil. V takových chvílích jsme se měli upřímně rádi a mysleli jsme si, že je to oboustranné.

Vztahy ještě nějaký čas pokračovaly. Paní Velichová po nás nejprve chtěla štěňátko pro Venouška, ovšem když zjistila, že je musí krmit, vrátila je a pořídila si raději prase. Začali chovat i rozličnou drůbež. Občas nám přinesli kachnu, dvakrát krůtu a pozvali nás i na zabijačku. Ale dnes už naše vztahy s nimi víceméně nepokračují.

Paní Hano, jaký je váš současný život?

Začala jsem se zabývat astrologií a duchovním životem vůbec, protože jsem měla dříve mylné představy, že si spoustu problémů způsobuji sama. Kvůli tomu jsem se často i neprávem odsuzovala. Ponořením se do duchovního světa jsem zjistila spoustu zajímavých faktů a jeden z nich byl ten, že jsem byla dost využívaná druhými lidmi. U určitých lidí jsem se proto musela naučit říci ne a zároveň jiné více chápat a pomoci jim. Zorientovala jsem se v sobě a to je dobré.

Co byste chtěla ze všeho nejvíce sdělit čtenářům této knihy?

Chtěla bych všem ostatním lidem říci, že jsem se v životě, který jsem měla, naučila lépe naslouchat druhým lidem a pomáhat jim v jejich trápení. Naučila jsem se je mít ráda i s jejich chybami, protože já je mám také. K životu jsem získala větší respekt, k přírodě největší.

Příroda vše špatné vrací zpět, a to i po dlouhé generace. Neustále se s životem peru, ale myslím si, že to je ono, bez toho to prostě nejde. Vyslechla jsem mnoho příběhů a díky jim jsem snad silnější a statečnější. Nyní mohu radit, jak své rodině, tak i druhým lidem, protože jsem se naučila do jisté míry předvídat jejich osudy.

Všem nám pomáhej Bůh.

Srdečně vám děkuji za projevenou důvěru a váš příběh.

Table of Contents

PŘEDMLUVA

MEDAILONEK 1

Mahulena Klempířová

MEDAILONEK 2

Hana Jana Tichá