BROUČCI NA KOLOTOČI

Romana Szalaiová

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1993 by Romana Szalaiová

Copyright© 2013 Cover by iimages and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-044-1 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-045-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-046-5 (PDF na CD)

BROUČCI NA KOLOTOČI

ANEŽČINY NAROZENINY

NÁVŠTĚVA STRÝCE ALFONSE

JAK LUKÁŠE ODNESLA ŽLUVA

U RYBNÍČKA

JAK SE Z BARBORKY STAL MOTÝL

JAK NEZBEDA ZÁVODIL

O HADU ŠUSTÍKOVI A JAK SE MAMINKA VDÁVALA

ZAČALA ŠKOLA

BROUČÍ MIMINKO

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

BROUČCI NA KOLOTOČI

Pod velkým stéblem rákosu seděl brouček Nezbeda. Měl roztažené krovky a rozčileně mrskal tykadly. Díval se na vodní hladinu, kde vodoměrka měřila vodu malým rozkládacím metrem.

Mhouřila oči do slunce a dlouhé nohy měla obuté v malinkých galoších. Tu a tam mrkla na břeh a zamávala broučkovi Nezbedovi, který se dnes kdoví proč vůbec neusmíval.

Vodoměrka doskákala až k němu a řekla: „Ahoj, Nezbedo, co je ti? Nechceš si zaplavat?“

Nezbeda jen cosi zabrumlal, protože měl mrzutou náladu.

Po břehu pospíchala housenka Barborka. Byla už pěkně zakulacená, hezky proužkovaná a celá chlupatá. Nesla si v podpaží kousek listu, a když do něj kousla, příšerně se zašklebila. „Fuj, ten je trpký,“ hudrovala a zahodila ho do vody, až omylem pocákala opalující se vodoměrku.

Potom vyndala hřebínek a naklonila se nad vodní hladinu jako nad zrcadlo, aby se mohla učesat. Vodoměrka jí to ale oplatila a postříkala Barborku tak, až z ní kapala voda.

Nezbeda se konečně rozesmál. Rozčilená housenka se nejprve naježila a potom odsoukala své vypasené tělo o kousek dál.

Tam se spokojeně povalovala ploštice Hortensie.

„Už brzy ze mne bude motýl,“ chlubila se jí housenka, zatímco se sušila na slunci.

Ploštice jen přikývla a mlsně se zadívala na červenou lesní jahůdku, olízla se a zabodla do ní sosák.

Kolem právě běžel brouček Čipera. „Neviděli jste hlemýždě?“ ptal se zadýchaně. „Nemohu ho dohonit.“

„Asi tady byl,“ rozhlédl se Nezbeda „Jen se podívejte, jak je to tady všude oslintané.“

Zpod velkého lopuchu vykoukl hlemýžď. „Cože?“zeptal se, protože byl mírně nahluchlý. Nasměroval tykadla na jednoho broučka po druhém, pak zalezl do domečku a vyndal si brýle.

„Šneku, potřebuju trochu lepidla na poštovní známku,“ řekl brouček Čipera.

„Tak jo,“ přikývl hlemýžď hlavou a Čipera mu připlácl známku na oslintanou hlavu. Šnek jí olízl a Čipera běžel rychle pryč, aby lepidlo neuschlo.

Zpod listu vykoukla žížala. „Ahoj,“ řekla.

Tlustá housenka Barborka k ní dolezla a dala se s ní do řeči.

„Dobrou noc,“ zívl šnek a šel si ustlat peřiny.

„Nezbedo, musíš už domů,“ volala maminka Nezbedová.

„No jo, vždyť přijdu za chvíli,“ mávl rukou Nezbeda.

„Takhle se mamince neodmlouvá,“ pískla komářice Andula. „Asi tě ďobnu.“

Nezbeda si postavil hlavu a maminku neposlechl. Vydal se k lesu a kopal teniskami s maličkatými růžovými tkaničkami do pískových zrnek. Potkal druhého malého broučka, Hopsíka, a utíkal k němu.

„Hopsíku, pojď se povozit na stonožce, lákal ho Nezbeda.

„Já to na vás povím,“ řekla beruška Hrozinka.

„Buď zticha, nebo tě hodíme do vody,“ vyprskl Hopsík. Beruška se rozplakala a broučkům to přišlo líto.

„Už vám nebudu nechávat opisovat domácí úkoly,“ kňourala.

„Víš co, pojď se s námi povozit na stonožce,“ navrhl rychle Nezbeda.

„Tak jo,“ kývla beruška tykadly a utřela si nos.

Stonožka lezla stále dokola jako na kolotoči a vykřikovala: „Jednu borůvku za povození, jednu malinu za dvě jízdy!“

Brouček Bubík, trochu tlustý brouček s rovnátky, právě koulel velkou jahodu od tatínka.

Stonožka se mlsně zasnila a zapletly se jí nohy. Měla jich sto pět, proto to byl velký pád. Odřela si nos a zamračila se. „Chvíli si odpočinu,“ řekla si a zakousla se do jahody.

„Můžeme se povozit s tebou?“ zamrkala beruška na broučka Bubíka.

„Tak jo,“ řekl hodný brouček.

Stonožka si zatím odpočinula a křikla: „Nasedat!“ Celá záda měla natřená na červeno a na hlavě měla macešku.

Broučci nasedli a vesele se vozili. Teprve večer letěli domů. Jenom Bubík neletěl, protože byl příliš vypasený a také by mu cestou mohla vypadnout rovnátka.

Táta broučka Nezbedy se už velice zlobil a nasekal Nezbedovi stéblem trávy na zadeček. „To nevíš, jak moc se už maminka o tebe bála?“ zeptal se. Potom si šel přečíst broučí noviny Luční zpravodaj pod lucerničkou, kterou mu půjčila světluška.

Nezbeda fňukal a třel si bolavý zadeček. Jeho maminka si povídala se světluškou Fosforkou. Nezbeda se k nim dobelhal a pěkně pozdravil.

„Koukejme, broučku, snad jsi nezlobil?“ ptala se světluška.

Maminka ho objala a řekla: „Copak nevíš, jak jsme se o tebe s tatínkem báli?

Nezbeda sklopil tykadla a pak mamince slíbil, že už se nebude nikde večer toulat.

„Víš co, jdi už spát,“ řekla maminka. „Tohle se pro tebe stejně nehodí. Světluška právě vypráví, jak se bude vdávat.

„Tak dobrou noc,“ řekl Nezbeda a odlétl do postýlky. Spal tam ještě jeden mravenec, co u nich bydlel. Tiše chrupal, až to hvízdalo. Nezbeda za chvíli usnul také a zdály se mu hezké sny.

ANEŽČINY NAROZENINY

Nejprve začalo trochu poprchávat a potom na palouk nakoukla ještěrka Anežka. Mrkala hezkýma očima a rozhlížela se. Broučky nelovila, jenom si s nimi chodila povídat. Vůbec si nevšimla kudlanky nábožné, která byla jako obvykle v rozjímání a pilně se modlila.

Anežka ji pozdravila a kudlanka sebou trhla. „Pán Bůh s vámi,“ řekla a otočila se.

Už k nim pospíchala komářice Andula, vesele si pohvizdovala a hned se zastavila u ještěrky. „Mám dnes narozeniny,“ řekla Anežka vážně. Jenom nevěděla kolikáté, protože uměla počítat jen do tří.

Komářice se tu novinu rozletěla povědět ostatním. Prvního uviděla brouka tesaříka, který nesl velké prkno na stavbu. Dlouhá tykadla mu vlála ve větru kolem hlavy. Pozorně vyslechl Andulu a utíkal to na staveniště povědět ostatním broukům.

Nejvíce zde ale bylo mravenců, kteří nosili jehličí a byli nejpracovitější. Když byla svačina, rozhodli se připravit ještěrce překvapení.

Pavoučice jí upletla dlouhou šálu, měla jí za chvilku, a ještě čepici s bambulí.

Všechno to zabalili do velkého listu, převázali stéblem rákosu a poprosili včelky o trochu medoviny.

Tesaříci přinesli velké lavice, cvrčci ladili housličky a motýl Amadeus tančil. Bylo to krásné.

Ještěrka Anežka dojetím slzela jako želva. Žížala se vlnila v taktu hudby, pavoučice si vyrobila malou harfu a drnkala na ní.

Všichni pili medovinu, i broučci Nezbeda a Hopsík si lízli, až se jim točila hlava.

Ještěrka nakonec rozbalila list a nasadila si kulicha. „To je dobře, už bude brzy zima,“ řekla a kýchla si.

„Pozdrav pánbů,“ prohodila kudlanka.

Teprve za chvíli dorazili další gratulanti, jako například hlemýžď a moucha Máňa. Pozdravila se s Anežkou a hned zanořila sosák do lučního zvonku s medovinou.

Jen motýl s motýlicí Hortensií nepili, protože by jim zhrubl jemný motýlí hlas a nemohli by zpívat. Oslava trvala až do večera. Mravenci slavili, že na palouku nejsou mravenečníci, hlemýžď zase, že si postavil novou verandu.

Jen mravenčí královna Otýlie hubovala, že práce stojí, ale když přišla i parádnice ploštice, začala se i ona usmívat.

Dlouho do tmy hrála hudba, všichni tančili. Komářice Andula tančila se šnekem a byla to podívaná k popukání. Brouci tesaříci tancovali s paní Nezbedovou a Hopsíkovou, ale občas protočili i ploštici Hortensii a mouchu Máňu, které se občas zapletly nohy, div že neupadla.

Jen pavoučice s kudlankou nábožnou netančily. Byly to už starší tety a tak se jen dívaly.

Housenka byla čím dál víc ospalá, snila o tom, až se zakuklí a vylétne jako motýl. Těšila se, jak bude mít pěkně barevná křídla a jak budou všichni koukat.

Moucha Máňa se tak přejedla dobrot, že spadla do vody. Hodná vodoměrka jí musela vylovit velkým listem. Naložila ji na něj jako na loďku a přivezla ji ke břehu.

Moucha usnula, sosák jí visel až na bradu. Museli ji odnést rovnou domů.

Beruška Hrozinka přišla pozdě, protože si na tykadla vázala malé mašličky, a to jí dalo hodně práce.

Celý palouk zkrátka slavil, ale náhle se tak rozpršelo, že museli všichni domů.

Ještěrka zalezla do svého kamenného domku pod břehem, broučci zase každý do své skulinky.

Brouček Hopsík, který žil jenom s maminkou, bydlel pod velkým hřibem, Nezbedovi zase v jitroceli. Jenom brouk pošťák, kterým byl rychlý střevlík, musel roznášet dopisy déšť – nedéšť. Mračil se a jako obvykle pospíchal.

U Hopsíků se zastavil. „Hopsíkovi, pod velkým hřibem číslo jedna,“ mumlal si, až málem narazil hlavou do bodláku.

„Přišel dopis,“ divila se paní Hopsíková. A četla: „Přijedu v neděli, strýc Alfons.“

„To je nadělení, paní Hopšíková,“ šišlala stará teta ponrava. „Abych napekla koláče s medem.“

Paní Hopsíková si vzdychla: „Teta, neznáte strýce Alfonse. Abych řekla pravdu, ani neví, že je to už rok, co mého brouka sezobl kos.“

„Tak si s Alfonsem nedělejte starosti,“ pokývala ponrava hlavou. „Já všechno zařídím.“

„Hurá, strýček!“ vykřikl  Hopsík a běžel tu novinu povědět Nezbedovi, i když pršelo.

„Vrať se!“ volala za ním maminka. Ale protože byl malý brouček občas opravdu neposedný, nemohla ho sama uhlídat. Jen si povzdychla a vrátila se domů pod hříbek čekat na rozpustilého Hopsíka.

NÁVŠTĚVA STRÝCE ALFONSE

V neděli ráno, sotva začalo svítat, zaklepal na hříbek strýc Alfons. Pod pažím nesl velký balík a kouřil rákosový doutník.

Paní Hopsíková si rychle sundala zástěru, všude voněly koláče od tety ponravy.

Se strýcem stál venku i mladý brouk. Krovky se mu pěkně leskly ve vycházejícím slunci. Maminka vyběhla ven a pozvala oba dál. Brouček Hopsík poskakoval kolem obou příchozích, až mu tykadla nadskakovala.

„Posaďte se,“ řekla paní Hopsíková a donesla šálky lučního čaje. Potom naservírovala koláče.

Teta ponrava vykukovala, aby zjistila, zda jim budou chutnat.

„Odpoledne máme přijít k Nezbedovým,“ prohodila maminka nad šálkem čaje. Vždycky, když se podívala na mladého brouka, který si ji prohlížel, stydlivě sklopila tykadélka.

„Kde je táta Hopsík?“ zeptal se strýc Alfons.

Broučice si povzdychla: „Ale, ten už s námi není.“

Strýc se podivil. Právě přiběhl malý Nezbeda a pozdravil oba hosty. „Dobrý den, dobrý,“ zabručel strýc Alfons a zakousl se do koláče.

Odpoledne mladý brouk, co se jmenoval Lukáš, pozval maminku na procházku. Maminka se velmi červenala, ale souhlasila.

Strýc Alfons zatím vybalil z balíku velký flašinet a začal na něj hrát. Teta ponrava se kolébala a usmívala se bezzubými ústy.

Paní Nezbedová už vyhlížela hosty. Na stole měla kytici kvítků, a dobrou borůvkovou šťávu.

Pan Nezbeda si četl noviny Luční zpravodaj. Psali tam o skokanech tesařících, kteří závodili s bleškami ve skoku vysokém, o plaveckém utkání brouků potápníků i o hodu šiškovým semínkem do dálky.

Maminka se zatím procházela s broukem Lukášem kolem trsu lučních zvonků, když se jí brouk lehce dotkl tykadlem. „Máte šikovného syna, paní Hopsíková,“ řekl.

„Ano, někdy trochu zlobí, ale mám ho ráda,“ usmála se maminka.

Brouk jí natrhal tolik lučních zvonků, že je sotva unesla. „Pojďme se prolétnout,“ navrhl Lukáš.

„Počkejte, vždyť já ty zvonky neunesu,“ smála se paní Hopsíková.

Moc jí to slušelo. Brouk ji vzal za ruku a už letěli. Z výšky viděli šneka, ploštici i tesaříky, jak staví spolu s mravenci nový domek pro světlušku, až se vdá.

Pavoučice jim mávala ze své houpací sítě. Jako obvykle se hádala s mouchami, které na ni pokřikovaly.

Nedávno navedly škvora, aby jí nůžtičkami přestříhl pavoučí vlákno. Pavoučice se potom dlouho vztekala.

Brouci jim z výšky také zamávali a letěli směrem k domečku pod hřibem.

Strýc Alfons pilně proháněl flašinet, Nezbeda s Hopsíkem vesele skotačili a teta ponrava už na ně volala: „Tak kde jste tak dlouho, lidičky, je čas zajít k Nezbedovým pod jitrocelem.“

Všichni šli. Maminka se pěkně nastrojila a brouk Lukáš si ji zálibně prohlížel.

Sousedi Nezbedovi už na ně čekali. „Nečti pořád ten zpravodaj,“ zlobila se paní Nezbedová. „Máme hosty.“

Pěkně se všichni přivítali a hned si nalévali do kalíšků z květů borůvkovou šťávu. Pro děti měli trnkovou limonádu.

Povídali si a obě paní broučkové se vesele smály, zatímco tatínek Nezbeda se strýcem Alfonsem si povídali o sportu.

Do domečku nakoukla motýlice Hortensie. „Housenka Barborka se každou chvílí zakuklí,“ řekla něžným, motýlím hlasem. „Už si souká kabátek.“

„Vždyť se na to tolik těšila,“ přikyvovali brouci hlavou.

Nezbeda s Hopsíkem se zatím venku houpali na stéble trávy. Věděli, že prázdniny pomalu končí a že budou muset brzo do školy.

Broučí škola, to nebyla lecjaká škola. Broučci se v ní učili poznávat různé bylinky, počítat, sušit si maliny na zimu, ale nejraději měli půlhodinu létání.

Paní učitelka vosa na ně byla přísná. Jakmile začal někdo moc zlobit, hned šermovala před tabulí žihadlem. Připomínala jim, že prázdniny přece ještě nekončí.

Brouci se zatím rozloučili a chystali se k odchodu.

„Co vy, pane Afons?“ zeptala se paní Nezbedová. „Snad už neodlétáte?“

Strýc zavrtěl hlavou a pověděl jí, že u Hopsíků ještě přespí, než se vydá dál.

Maminka oběma broukům ustlala v domečku pod hříbkem.

Brouk Lukáš se na ni ještě před spaním usmál. „No no, mladej,“ zabručel strýc Alfons na oko mrzutě. „Aby se nám tak holka znovu vdala,“ řekl si ještě pod vousy, zamlaskal na chrápajícího mravence, co přespával za kapku rosy v domečku pod hřibem, a vzápětí i on sám tvrdě usnul.

Table of Contents

Title page

BROUČCI NA KOLOTOČI

ANEŽČINY NAROZENINY

NÁVŠTĚVA STRÝCE ALFONSE