text © Ernest Šťastný, 2013

ISBN 978-80-87517-90-1 (ePUB) / ISBN 978-80-87517-89-5 (MOBI)

Prolog

Pojďte a poslyšte příběh o statečnosti a hrdinství prostého muže a vězte, že v těžkých dobách vždy povstanou udatní bojovníci, kteří spěchají na pomoc českému národu, jenž je zmítán nepřízní osudu. V lesklé zbroji vyrážejí neohroženě na zteč a bez bázně a hany kosí nepřátelská vojska. Neznají strach, hlad ani vyčerpání, za svou vlast bojují do roztrhání těla a neustanou, dokud není česká koruna navrácena do rukou českého národa. Po vzoru našich praotců a předků, již přišli do končin naší vlasti a usadili se po Labi i po Vltavě, vyráží pan Ladislav Pitěra srdnatě a nelítostně do boje s krvelačnou šelmou, jež má být podle proroctví svržena do propasti na tisíc let. Pan Pitěra je osamělý válečník, blanický rytíř, ochraňující slabé a nevinné. Jeho zbraněmi jsou lest, vtip a šarm. Jeho misí je nezúčastnit se, a přesto zvítězit. Nechť se obdivuhodné životní příběhy pana Pitěry stanou pokladnicí moudrosti, ze které budou moci budoucí generace čerpat nehynoucí inspiraci a ponaučení v dobách, kdy světlo světa možná opět pohasne a lidský druh, jako už tolikrát, upadne do spárů temnoty.

***

Pod nadýchanými bílými mráčky, mezi zelenými kopečky, ozdobeno půvabnou říčkou Brblavkou, leží úplně obyčejné české město. Má nově zrekonstruované náměstí, rozlehlý park s dětským hřištěm a lavičkami, na kterých se potajmu scházejí -náctiletí milenci, aby si dokazovali svou nehynoucí lásku. Na jaře je město rozkvetlé, voňavé a září všemi barvami do dalekého kraje. Léto je zde prosluněné, plné radosti a prázdninových her. Na podzim je všude spousta louží, ve kterých dupou malí zlobilové, a na zimu se město ukrývá pod naducanou sněhovou čapkou. Lidé jsou tu milí a usměvaví, vždy připravení pomoci jeden druhému. Je radost v takovém městě žít, a proto se tu před dávnými časy usadil také pan Pitěra se svou milovanou ženou Věruškou. „Láďóóó, kurvááá zvedni ten telefóóón,“ huláká paní Pitěrová jako smyslů zbavená, až z toho panu Pitěrovi zaskočí tlačenka, kterou si právě krájí nad dřezem na úhledné kostičky své oblíbené velikosti. To proto, aby chytil tu správnou slinu, až půjde večer do místního hostince U Suchánků na jedno točené. „Láďóóó, neser mě a zvedni tóóó.“ Paní Pitěrová začíná brunátnět a v obličeji chytá tmavě fialovou barvu, co je typická pro těžké alergiky v době senoseče. Není se konec konců vůbec čemu divit, protože dnes vysílají nesmírně důležitý díl jejího oblíbeného seriálu Vášeň z Akapulka, který paní Pitěrová sleduje již osmým rokem a oči si u něj už málem vyplakala. „Huš ežim Eruško,“ dáví se pan Pitěra lehce nazelenalou tlačenkou z místního řeznictví, jehož majitelem je pan řezník Šizuňk, největší maloobchodní zloděj v širokém okolí. Pan Pitěra sprintuje po linoleu jako o život, vybírá jednu zákrutu za druhou a připadá si téměř jako tehdy za mladých let, když byl členem všesokolského sletu a život byl ještě jedno velké a úžasné dobrodružství. „Hu eleónu Itěra Aádislav ho e am.“ „Eruško, to e áš Čeněk,“ začíná pan Pitěra po vzoru své paní také fialovět, ovšem v tomto případě se nejedná o divácký stres, nýbrž o ucpanou krční trubici. „Můj Čeněček, můj syn,“ rozplývá se paní Pitěrová v návalu mateřského štěstí a úplně zapomíná na důležitost seriálové epizody, ve které se má Juan Escobar po šedesáti letech dnes konečně dozvědět pravdu o své snoubence Rozalitě a jejím milenci Rikardovi. „Jakpak se daří mýmu chlapečkovi?“ chvěje se paní Pitěrová rozrušením po celém těle. Pan Pitěra viděl svou paní naposledy takhle šťastnou loni o Vánocích, když našla pod stromečkem televizní pytel, dobíjecí kartu Jebefonika O2 a také pánské pyžamo, které rok před tím koupila Čeňkovi k narozeninám. „Zeptej se ho, jesli dobře jí,“ dělá si paní Pitěrová oprávněné starosti o stravovací návyky svého syna, který je toho času i se svou ženou Maruškou na chmelové brigádě ve Valašském Meziříčí. Čeněk se totiž společně se svou manželkou dostal do tíživé finanční situace, ostatně tak jako většina spořádaných a pracovitých občanů České republiky. Poté co si společně s dalšími nájemníky panelového domu vzali státem garantovaný úvěr na celkové zateplení, přišla zdrcující rána. Dotace z Evropské unie, které měly sloužit na financování celého projektu, použilo místní městské zastupitelstvo na nákup rodinných vil a luxusních sportovních vozů. Pitěrovým stejně tak jako ostatním nájemníkům zbyly jen dluhy a oči pro pláč. Neblahá situace vygradovala před několika měsíci hodinovou výpovědí, kterou obdržel Čeněk Pitěra od svého dlouholetého zaměstnavatele, který se dostal do insolvence v důsledku dluhové krize, jež zachvátila celý vyspělý západní svět. Další ranou byla exekuce na byt a veškeré jeho příslušenství, což způsobilo celkové psychické zhroucení Čeňkovy ženy Marušky. Její psychotické stavy jsou podle lékařů velmi vážné a projevují se tím, že Maruška většinu dne běhá po čtyřech a na malou si na místo toalety odskakuje k lampě před domem. Nedávno jí byl odebrán občanský průkaz ve smyslu nesvéprávnosti, protože při procházce parkem pomočila nohu městskému strážníkovi ve službě. „Zeptej se ho, jak je na tom Maruš, aby se mu ta chuděra eště nezaběhla,“ dělá si paní Pitěrová starosti o svou snachu, se kterou ji pojí pouto typického ženského zájmu. Společně totiž dlouhé roky sledují mexické telenovely a také životní osudy českých celebrit a VIP osobností. Od té doby, co je Maruška duševně indisponována, však u Pitěrů převažují spíše pořady jako 101 dalmatinů nebo Maxipes Fík.

Pan Pitěra však na naléhání své paní příliš nedbá, neboť se musí koncentrovat na mnohem důležitější témata. On i jeho syn jsou totiž velcí sportovní fanoušci a pan Pitěra se potřebuje se svým synem podělit o zážitky z nedávného místního fotbalového utkání. Paní Pitěrové se ovšem takový přístup ani trochu nelíbí, bělma se jí zalévají krví a v hlavě jí hučí jako v sopce před výbuchem. „Dej sem ten telefon, ty dacane, já vám dám fotbal, to uvidíte,“ lomcuje paní Pitěrová se svým mužem tak silně, až mu zaskočená tlačenka vyletí z krční trubice a začne si to popleskávat po linoleu napříč bytovým jádrem. “Ahoj Čeněčku, tak jak se na tej brigádě máte?“ zmocní se po krátkém, avšak intenzivním boji paní Pitěrová telefoního sluchátka. „Věruško, pochop, že s ním musím urgentně mluvit,“ pokouší se pan Pitěra odchytit svou neposlušnou tlačenku, která se po několika umaštěných poskocích uhnízdila paní Pitěrové pod její domácí sukní obřích rozměrů. „Kam to lezeš, ty dobytku,“ oboří se paní Pitěrová na svého muže v domnění, že se mu navrátila jeho mladická síla a dávno ztracená mužnost. „Věruško, nehejbej se, už ji skoro mám, svini jednu klouzavou,“ nahání pan Pitěra svou oblíbenou pochoutku mezi opuchlými kotníky své manželky. Paní Pitěrová však neztrácí v důsledku těchto neohlášených sexuálních útoků svého muže telefonickou koncentraci, protože je nadmíru napjatá, jaké další žhavé novinky uslyší od svého milovaného syna a jeho duševně slabé manželky. Paní Pitěrová totiž navykládala všem místním zvědavcům, že Čeněk emigroval do USA a že se mu tam daří nad veškerá očekávání velmi dobře. Pitěrovi se s ním teď všude chlubí, zejména závistivým sousedkám v paneláku, které jsou z tak nečekaného Čeňkova zahraničního úspěchu v nepřejícném stresu. Samy totiž nikdy neokusily ten pravý západní blahobyt, a to zejména proto, že jsou odkojené šedí železné opony. „Čeňku, pozdravuj Maruš,“ plazí se pan Pitěra okolo své paní, která se s ním v tuto chvíli v žádném případě nechce dělit o nabyté dojmy z tak důležitého hovoru, který, jak se nakonec ukáže, je zrealizován na účet volaného. Paní Pitěrové to zřejmě způsobí nemalé trhliny v jejím už tak napjatém rodinném rozpočtu, ovšem nutno dodat, že jak jde o rodinu, je paní Pitěrová vždy připravena k velké materiální oběti. Ať tak či onak, jedno je více než jisté. Čeněk přijede i se svou prostoduchou manželkou po několika měsících brigádničení domů bez peněz a bez vyhlídky na jakékoliv budoucí zlepšení. Ukázalo se, že pracovní agentura www.zaplat.cz, která Čeňkovi brigádu za nemalý poplatek zprostředkovala, byla ve skutečnosti, podvodná organizace, sídlící na Chujmanských ostrovech, vydělávájící na ubohých nezaměstnaných, a to vskutku nelidským způsobem. Za zprostředkování jednoho pracovního místa účtuje tato agentura patnáct tisíc korun s tím, že pokud je klient bez prostředků, agentura zajistí financování prostřednictvím ukrajinské lichvářské firmy Boris Groznyj, s. r. o. Klient je po podepsání smlouvy přepraven na nějaké odlehlé a velmi těžce dostupné místo, kde je přivázán ke stromu a nechán na pospas osudu. Tak například Čeňek byl společně se svou manželkou přivázán několik měsíců uprostřed brdských lesů a za záchranu života vděčí pouze velmi neobvyklé shodě náhod. Brdské lesy byly totiž před nedávnem zprivatizovány a za manipulační poplatek 200 Kč převedeny do vlastnictví manželky známého českého kmotra Romana Jebouška. Tato pochybná transakce vzbudila nemalý povyk v řadách ochránců přírody, kteří se obávají, že lesy mohou být v krátké době vykáceny a dřevo exportováno do USA, kde poslední dobou prudce roste poptávka po kvalitním dříví. Všechny lesy v USA byly v posledních pěti letech totiž vykáceny a dřevo spotřebováno v rámci kvantitativního uvolňování na výrobu nových dolarů, kterými vláda financuje státní deficit. Uvědomělí ochránci proto správně uspořádali veřejný hapening, v rámci kterého se nechali přivázat k chráněnému brdskému stromu. Shodou okolností k tomu samému, kde Boris Groznyj přivázal Čeňka s jeho vyjící ženou. Pozvaným reportérům se tak naskytla mimořádná příležitost získat dvě reportáže za cenu jednoho výjezdu. K smrti vyhladovělý Čeňek se svou blouznící ženou tak musel absolvovat tiskovou konferenci se zástupci médií, která byla nakonec na popud lichvářské lobby přenášena pouze v nočním rozhlasovém zpravodajství. No to se rozumí, že je z takové mediální aféry u Pitěrů velký poprask. Nestává se přece každý den, aby byl nějaký Pitěra pozván do rozhlasu. Paní Pitěrová cítí, že je její rodičovskou povinnstí přichystat vřelé přivítání, protože se z Čeňka nakonec ještě může stát známá mediální osobnost a nedej bože ho pozvou třeba i do Holyůdu na červený koberec. Pitěrovi jsou z takových nenadálých hříček osudu celí paf. Paní Pitěrová spěchá do kuchyně, kde zůstane doslova přibitá, dokud nebude na Čeňkův slavný návrat vše vzorně nachystané, a pan Pitěra zas pro změnu chytá mimořádnou pivní slinu, což je jistě rozumný důvod pro návštěvu místního hostince U Suchánků. „Věruško, tak já běžím a nečekej na mě, dneska si dám jedno vod cesty,“ loučí se pan Pitěra se svou paní, která je mu drahá jako žádný jiný člověk na této krásné industriální planetě. Po cestě si pan Pitěra narychlo v hlavě sumíruje úvodní řeč, kterou hodlá uzemnit pana výčepního Masopusta, což je známý chlubil a tlučhuba. Neustále se společensky povyšuje na své štamgasty, kterých není mnoho. Jeho syn, toho času ve výkonu trestu, býval totiž velkým zvířetem na místním zastupitelstvu, které dlouhodobě spekulovalo se státními nemovitostmi. Paní Masopustová, ta se zas údajně v roce devatenáct set čtyřicet umístila na osmém místě v soutěži královny krásy v Kundovicích, což je malebná vesnička kdesi na hranicích s Polskem. Když pan Pitěra celý natěšený a žíznivý konečně vtrhne do výčepu, nestačí se divit vlastním očím. V restauraci panuje nálada jako na funuse, nikde ani živáčka, jen pan výčepní Masopust stojí sám za pípou jako kůl v plotě. „Dám si jedno řezaný,“ salutuje pan Pitěra k výčepu, aby se prolomily ledy. „Řezaný už nevedem, nikdo ho poslední dobou nechlastal, tak sem ho zrušil.“ „Tak mi natoč jednoho zrzouna,“ pokouší se pan Pitěra dostat asertivně do hry. „Třicet rovnejch,“ praští pan výčepní Masopust se zvětralým podmírákem o výčepní pult, až z něho vystříkne zbytek pěny na všechny strany. „Když sem tu byl naposled, tak stálo dvacet šest,“ oponuje pan Pitěra panu výčepnímu a zkoumá míru, která je ovšem díky zamaštěnosti sklenice jen těžko odhadnutelná. „Když si tu byl naposled, tak lidi eště nebyli takový svině, Ladislave,“ tváří se pan Masopust, jako kdyby mu lékař oznámil smrtelnou diagnózu. „Vod tý doby, co v Bruselu zakázali kouření, tak to de s touhle hospodou s kopce. Přišel sem vo všechny štamgasty, žena se se mnou rozvádí, syna mi zavřeli, psa mi ukradli, uvalili mi exekuci na barák a k tomu mám plotýnky v hajzlu,“ běduje pan Masopust jako muž, který zřejmě ztratil veškerou životní motivaci. Pan Pitěra jakožto lidumil a empatik je tím nečekaným přílivem špatných zpráv nemile zaskočen, a proto se dvakrát rozmýšlí, jestli si má v téhle veskrze beznadějné situaci objednat ještě jednoho kapáče. Když mu však pan výčepní Masopust se strnulou tváří oznamuje, že druhé pivo už bude za padesát čtyři korun, raději se uctivě rozloučí a spěchá domů za svou milovanou paní, která bude jistě potřebovat veškerou manželskou útěchu, poněvadž se její oblíbenec Juan Eskobar dnes opět pokusil o úkladnou vraždu milence své babičky, která je zřejmě vnučkou otcovy snachy od strýce Dominga, jenž je ostudou celé rodiny, poněvadž krade ovce ze stáda vlastního bratra, který je synovcem a zároveň sestřenicí své vlastní matky, jež je manželkou producenta a zároveň i režiséra celého seriálu.

O autorovi

O autorovi knihy „S Pitěrou Češi přežijou“ Ernestu Šťastném toho mnoho nevíme. Můžeme se domnívat, že je šťastný v soukromém životě, tak jak to tvrdí jeho jméno, ale může to být naopak. Neznáme jeho rodokmen a nevíme, co dělá. Třeba je miliardář, restituent, lobbista a nebo bezdomovec. Z knihy se nedá usoudit jeho politická příslušnost, světonázor, náboženství, výška, váha, barva vlasů, očí, objem pasu ani jeho sexuální orientace. Možná je svobodný, ženatý, bezdětný, možná má sedm dětí, může být mladší nebo starší. V závěru knihy se dozvídáme pouze to, že mu jisté okolnosti zabránily pokračovat v psaní a pouze budoucnost ukáže, jak všechno dopadne...

Vydalo nakladatelství Machart v květnu 2013. Vydání první.

Jazyková revize textu: Jana Krejčová

Kresba na obálce: František Nguyen

www.machart-books.cz

ISBN 978-80-87517-90-1 (ePUB) / ISBN 978-80-87517-89-5 (MOBI)