SOUMRAK ROBOTŮ

Ladislav Szalai

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2003 by Ladislav Szalai

Copyright© 2013 Cover by Sarah Holmlund and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-038-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-039-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-040-3 (PDF na CD)

Památce mé matky Růženy,

památce otce Ladislava

a Romaně

MOTTO:

Jsme pouhé sny a působením mnoha jiných snů přecházíme z jedné kauzality do druhé. Čas a prostor jsou jenom náhodné výplody energie snů, jejichž řada nikdy nekončí. Jsme tažní ptáci snů, kteří putují z místa na místo, aby za sebou pokaždé zanechali prázdné hnízdo...

TRÁVA A BERÁNEK

RÁJ NA ZEMI

UNIVERSUM

MISTR MISTRŮ

ZÁZRAČNÁ SKŘÍŇKA

VÁNOCE NA GALIDĚ

DIVADLO SMRTI

HRA S OHNĚM

MRTVÝ VÍKEND

ČASOVÁ DÍRA

VELKÝ DEN

HODINA BUDOUCNOSTI

SOUMRAK ROBOTŮ

ZMRTVÝCHVSTÁNÍ

ABSOLUTNÍ ZÁZRAK

SVĚTLUŠKY

SPI SLADCE

KVÁROBOT

MŮJ SYN

ZÁCHRANNÁ EXPEDICE

KAM KRÁČÍŠ, TELEVIZNÍ KULTURO?

NEVIDITELNÍ

ANEKDOTA

RYCHLÁ AKCE

ZTRACENÝ ŽIVOT

BLÁZNIVÝ SVĚT

PÁNBŮH

BIOMAGNET

ŠPATNÝ VTIP

HERKULOVA SMRT

ONI

STARÝ TRIK

IKARŮV SVĚT

SEN (1. ledna 2157)

KŘÍDLA (5. března 2157)

NEBEŠTÍ CIKÁNI (7. dubna 2158)

SUPER (18. července 2158)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

TRÁVA A BERÁNEK

Ramon Sanchez zastavil před vchodem do obrovské moderní budovy s nápisem Mezigalaktický vystěhovalecký úřad a chvíli čekal, než mu naproti přiběhl ochotný usměvavý android, který se představil jako jeho průvodce.

„Račte mě, prosím, následovat,“ vyzval android Ramona. „Mohu se zeptat, jaký je účel vaší návštěvy? Chcete se pouze informovat o možnostech našeho úřadu, nebo jdete rovnou na věc a budete se stěhovat pryč ze Země?“

„Chci někam hodně daleko od Země,“ prozradil mu Ramon strohým, trochu rozčileným hlasem. „Tady už mě to vážně nebaví. Chci co nejdál od Sluneční soustavy a nechci už být člověkem. Člověk, to vůbec nezní hrdě.“

„Ale jděte. Já bych byl rád člověkem, ale podle současných zákonů na to mám nárok až po padesáti odpracovaných letech. No, co se dá dělat. Co je to pro androida padesát let,“ prohodil žertovně průvodce a v jeho perfektně pěstěném obličeji zasvítily vzorně bílé zuby.

Android dovedl Ramona ke dveřím s nápisem Přijímací komise. Ramon chvíli seděl v hlubokém křesle a pak se, po několika dlouhých minutách čekání, dveře místnosti konečně otevřely. Objevil se v nich vysoký, do všech stran všemi barvami zářící robot.

„Pojďte, prosím, dál.“

Ramon vešel do místnosti plné počítačů, androidů a dvou mimozemšťanů podobných obřím housenkám.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval ho okamžitě rázně jeden z mimozemšťanů.

Ramon se pomalu a rozvážně posadil.

„Tak vy se tedy chcete odstěhovat někam daleko, co nejdále od Sluneční soustavy. Jaký je váš důvod, smím-li se zeptat?“

Ramon se zamyslel. „Už mě nebaví žít mezi lidmi, ani mezi počítači, androidy i vámi, mimozemšťany. Připadám si jako beránek mezi vlky. Jsem od jisté doby vegetarián a nemohu se dívat, jak se všichni mezi sebou rvou a pojídají přitom zvířata. Bohužel nás vegetariánů je jen asi jedno procento. Náš hlas je slabý, nemůžeme ostatním přikázat, aby se chovali vůči přírodě tak ohleduplně jako my. Lidé jsou vážně jako vlci. Jsem už starý, alespoň se tak cítím. Chtěl bych se usadit někde, kde bych byl prakticky sám, nejlépe v lůnu rajské přírody, jak se s nadsázkou říká. Mám to promyšlené. Jako vegetarián bych se chtěl stát nejraději nějakým zvířetem, které nežere maso. Nejspíš bych chtěl být beránkem, ano beránkem. Chodil jsem jistou dobu svého života mezi Jehovisty a beránek, to je vážně to pravé. Toužím se realizovat ve volné přírodě, ale někde, kde není žádná divoká zvěř, kde bych byl co nejvíc sám. Nepotřebuji žádné přátele jako většina lidí, kteří si sami se sebou neví rady. Jsem samotář a vím, že přátelé se proměňují často po určité době v ty nejhorší nepřátele. LIDI NE, to je moje motto, které se už asi nikdy nezmění. Jsem tímhle i jinými světy, které jsem navštívil, totálně zklamaný. Všichni se rvou o peníze a teplé místečko na výsluní. Já po ničem takovém už netoužím. Většinu svého majetku hodlám vložit do své poslední cesty na tu nejvzdálenější vhodnou planetu, kterou mi nabídnete. Zpátky už se nevrátím, tak jsem se pevně rozhodl. Jste schopni vyplnit tohle moje poslední lidské přání?“

„Tak vy chcete být beránkem daleko od lidí. Hm, zajímavé, tohle jsme tu ještě neměli,“ připlazil se k Ramonovi druhý mimozemšťan. „Náš zákazník, náš pán. Bude vás to stát přibližně sto tisíc galaxos. Máte na to?“

„Mám,“ semkl Ramon tvrdě rty. „Kdy mě odzáříte?“

„Nejspíš už zítra odpoledne, když stihnete během dopoledne vyřídit ještě pár nezbytných formalit, které jsou pro vaše vystěhování ze Země nezbytné.“

„My taky souhlasíme,“ zvedl jeden z robotů, zřejmě hlavní ceremoniář, barevnou dřevěnou paličku a udeřil s ní halasně o zasedací stůl. „Vyřízeno. Další!“

Ramon vycouval ze dveří přijímací místnosti a zamířil v doprovodu průvodce k východu z budovy.

„Zřejmě vás vystěhují na Aureu Beta,“ informoval ho po cestě android. „Je to jedna z nejvzdálenějších planet a je tam prý nádherně. Všude zelené pastviny a žádná divoká zvěř. Lidé tam mají zakázaný přístup, pokud se ovšem nechtějí stát tím, čím vy. Gratuluji vám k vašemu výběru. Až budu starší, možná se taky nechám biologicky transmutovat a stanu se nějakým neškodným zvířetem. Ale jsem ještě mladý a mám na takové rozhodnutí dost času.“ Android se zastavil za východovými dveřmi, uklonil se a rozloučil.

„Tak čau,“ zabručel Ramon Sanchez trochu neochotně a nechal se odzářit do svého bytu prvním kvarkotronem, který se vedle něj vynořil. Doma si pustil na prastarém počítači esoterickou hudbu z jednadvacátého století a naslouchal zvukům přírody, prolínaných pomalými něžnými tóny až do chvíle, než usnul.

Dopoledne druhého dne strávil vyřizováním pasových a odbavovacích formalit. Podepsal závěť, ve které odkázal část svého majetku místnímu spolku Jehovistů, a potom se vydal na tu krásnou „popravu“, jak si to v duchu promítal. Poprvé ve svém životě měl být něčím jiným než člověkem. Promění ho v ovci, vlastně v beránka – a jeho dlouholetý ideál se naplní. Už nebude muset nikdy poslouchat lidské hlasy, nebude platit daně a některé zvláště starší ženy si ho nebudou se zájmem, který se mu nijak nelíbil, prohlížet jako doposud. Lidi ne, a hlavně ne ženy. Těch měl po svých zkušenostech opravdu dost. Jedno nevydařené manželství mu stačilo, aby se už nechoval jako nějaký nepoučený mladý zelenáč – to byl jeho pevný, nezlomný životní názor.

Přišlo odpoledne a dva galantně se chovající mutanti z Aldebaranu, kteří mu byli přiděleni jako speciální doprovod, ho odvedli do transmutačního sálu. V kabině z průsvitného neprůstřelného skla ho položili na speciální lůžko, které se k němu okamžitě hladově přisálo a omotalo ho pevně svými mokrými a studenými chapadly. Jedno z chapadel mu píchlo uspávací injekci, a nežli stačil napočítat do deseti, usnul tvrdým spánkem.

Probudil se v jediném okamžiku, aniž věděl, kolik vlastně uběhlo mezitím času. Probral se na druhé straně vesmíru, na planetě Aurea Beta, jak ho okamžitě informoval jeden z počítačů, který se zjevil nad jeho lůžkem. Ramon se otřepal a uvědomil si, že tělo, na které byl doposud zvyklý, je nadobro pryč. Pohled do přistaveného zrcadla ho o tom ihned přesvědčil. Ze zrcadla se na něj díval roztomilý bílý beránek, a aniž chápal proč, tato podoba se mu okamžitě zalíbila. Cítil příval jásavé svěžesti a mladistvých sil.

„Nechali jsme vás trochu omládnout,“ informoval ho počítač, který mu zřejmě četl myšlenky. „Dovolte, abych se s vámi za celé lidstvo a také jménem Intergalaktické rady rozloučil. Přejeme vám všichni šťastný a dlouhý život na planetě Aurea Beta. Ať se vám tato krásná planeta stane tím nejpříjemnějším a nejmilovanějším domovem a ať se vyplní všechna vaše nejtajnější přání. Už se s vámi nikdy neuvidím a ostatní inteligentní bytosti zřejmě taky ne. Tak se mějte nádherně, pane Sanchezi, vlastně teď už beránku Sanchezi. Sbohem, já se musím rychle vrátit do Sluneční soustavy. Nashle.“

„Nashle,“ zabrumlal Ramon Sanchez a otevřel dveře... do ráje. Ano, krajina, kterou spatřil, mu připadala doslova jako ráj. Všude do dálky před jeho očima se táhly zelené pastviny. Jenom sem tam spatřil malý lesík, říčku či pahorek. „Krásné,“ povzdychl si pro sebe a znovu pocítil nečekaně příjemný příval mladistvých sil. Nechali ho omládnout zřejmě pořádně. No a co, vždyť si to přece zaplatil. Ramon, přeměněný teď ve svůj ideál, se rozběhl po zelené trávě. Zničehonic začal hopsat jako malé dítě a směšně se přitom točil kolem své osy. Přepadla ho přímo dětinská hravost, která mu připadala naprosto přirozená a velmi krásná.

Po chvíli přestal skotačit a zamířil k blízké říčce. Naklonil se nad ní a začal pít. Voda byla chladná a chutná. Až příliš chutná. Na Zemi nikdy tak dobrou vodu neochutnal. Ach ta slast! Obrátil hlavu k obloze a spatřil uprostřed ní zářit dvě jasná slunce. Každé mělo jiný odstín stříbřitě zlatavého kovu. Jsem opravdu v ráji, napadlo ho. Ta moje nádherná „poprava“, to přeměna ve zvíře, které jsem měl vždy rád, se opravdu povedla!

Ramon z plna hrdla zabečel a rozběhl se po zelené louce plné pestrobarevných květin. Cítil, jak mu tráva příjemně chladí nohy. Bezvadné!

Potom si uvědomil, že má asi hlad. Sklonil hlavu a zakousl se do trávy...

„Jauvejs! Co to děláš, ty nemehlo!“ ozvalo se z trávy.

Zarazil se a chvíli se rozhlížel do všech stran. Jak se zdá, někdo je tu s ním. Na této planetě není sám, jak předpokládal.

„Kdo to mluví?“ zeptal se podrážděně. „Kde jsi? Tak se mi ukaž...“

„Kdo by to mluvil, ty moulo, to jsem já, tráva...“

Chvíli přemýšlel a nešlo mu to do hlavy. Během svého života nikdy neslyšel, že by tráva mluvila. Ale v tomhle vesmíru bylo možné všechno. Jak to, že ho ale o mluvící trávě neinformovali? Určitě by si pobyt na téhle planetě rozmyslel. Teď, když jeho dopravní prostředek zmizel zpátky ve vesmíru, bylo však marné chtít si něco rozmýšlet. Mluvící tráva? Vadilo mu to sice, ale nějak se s tím musí rychle vyrovnat.

Ramon znovu naštvaně ohnul krk a pokusil se zakousnout do šťavnaté trávy. Cítil, jak se mu přitom sbíhají sliny v hrdle.

„Přece mě nebudeš žrát, ty zvíře,“ napomenula ho tráva. „Já mám taky svoje práva. Zaplatila jsem si nerušený pobyt na téhle planetě. Co tu vlastně děláš, co jsi zač?“

„Jsem původně člověk a jsem ze Země, z Mexika, z Mexiko City. A ty jsi co, nebo kdo, že se tak hloupě ptáš? Kdo to kdy slyšel, že by tráva protestovala proti požírání. Já jsem si taky zaplatil nerušený pobyt, tak mi dej laskavě pokoj. Mám hlad a potřebuju se napást...“

„Jdi se pást na jinou planetu. Tuhle už jsem obsadila já. Těší mě, že jsme krajané – já jsem taky původem z Mexiko City – ale jinak mě naprosto nezajímáš. Byla jsem sice člověk, ale lidi zásadně nesnáším, tak mi dej pokoj.“

„Ty ses úplně zbláznila. Na jinou planetu se nedostanu a ty to víš, protože tu nejsou žádné kvarkotrony. Mimochodem, ve které ulici jsi bydlela. Byla jsi ženská?“

„Co je ti potom, jestli jsem byla ženská. To je moje věc. A adresu ulice ti neprozradím. Buď tak laskavý a nelez mi do soukromí.“

„Nechci vám, madam, lézt do soukromí, ale já se za to, kde jsem bydlel, ani za adresu, ani za své jméno nestydím.“

„Tak dobře,“ zaskuhrala tráva naštvaně. „Řeknu vám jméno, ale adresu ne, protože tam bydlí moji příbuzní. Byla bych nerada, aby je kdokoliv otravoval.“

„Jak se tedy jmenujete?“

„Juanita Sanchezová.“

„Kristovy zraky,“ vyhrkl Ramon Sanchez. „To nemyslíš vážně, vlastně... Taková náhoda snad není ani možná...“

„Myslím to vážně. Co je na tom divného? A proč mi zase tykáte? Nemám to ráda. Jaká náhoda...?“

„Jasně, to jsi celá ty, Juanito,“ rozčilil se Ramon Sanchez. „Že jsem tě hned nepoznal. To je ale vážně pitomá náhoda...“

„Co se děje?“ zaskřehotala zaraženě tráva. „Nebuďte tak důvěrný, když se neznáme...“

„Ale známe, Juanito. Víš, jak se jmenuju já?“

„Jak?“

„Ramon Sanchez!“

„Propánajána! Vy si děláte legraci! ...Ramone, to jsi vážně ty? To jsi ty, můj bývalý manžel?“

„Jasně, Juanito. Někdo si s námi zahrál jako s naivními dětmi a dal nás zase dohromady.“

„Někdo. Radši Jeho jméno nevyslovuj. Tak jsme zase spolu, ach jo. To je ale rána. Doufám, že se nebudeme hádat jako předtím, než jsme se rozvedli. Víš, že když jsem od tebe utekla s Pedrem, jsem se taky stala vegetariánkou. A taky jsem párkrát navštívila Jehovisty a oni mě. Pak se mi ale lidi začali nějak hnusit, ano, hnusit. Je jich všude zbytečně moc... Proto jsem se nechala proměnit v trávu. Pedro byl sobec, a tak jsem od něj odešla taky. Už vidím, jak se každý den hádáme, Ramone. S tebou se nejde normálně domluvit. Ty máš na všechno opačný názor. Ale teď to prozatím necháme být. Určitě máš hlad, tak už se do mě zakousni. Nějak to snad přežiju. Ono to zas tolik nebolí. A stejně vyrostu znovu.“

Ramon sklonil rychle hlavu a zakousl se do měkké, voňavé trávy. Radostně zabečel a řekl:

„Chutnáš ale báječně, Juanito. Je to fantastické. Už se mi zase začínáš líbit, jako za mlada...

RÁJ NA ZEMI

Byl večer a hospůdka byla plná jako každý jiný večer. Kovář Troy seděl u stolu s listonošem Sammym, pecařem Charliem a bankéřem Claudem. Hráli karty a hlasitě vykřikovali po každé vysoké kartě. U vedlejšího stolu seděl kominík Warren, truhlář Greg, kovboj Theo a koželuh Eric. Právě si vyprávěli nějaké peprné vtipy. V hospůdce seděli samozřejmě i ostatní řemeslníci, mlynář s mládkem a stárkem, další kovbojové, a všem dominoval tlustý Andy za svojí pípou.

Byl večer a přicházela chvíle, na kterou všichni pravidelně čekali. Najednou se to stalo – dveře se rozrazily a dovnitř vtančil obrovský medvěd. Nikdo se nelekl, všichni zvedli sklenice nad hlavu, aby ho pozdravili.

„Ahoj, Béďo!“

„Ahoj, kluci!“

Medvěd popadl housličky a začal hrát cikánský čardáš. Hned za ním se objevilo hejno dětí a pustilo se do odvážného tance.

„Na zdraví, sousedi,“ připil si se všemi kovboj Theo. „Na zdraví Bédi!“

„Ať žije Béďa!“

Celá hospůdka se dala do zpěvu. Ve dveřích se nečekaně objevila stará žena připomínající dobrosrdečnou čarodějnici.

„Nazdar, sousedi, donesla jsem vám nové bylinky, které jsem včera o půlnoci nasbírala na Knížecích lukách...“

„Dej pokoj s bylinkami, bábo Belindo,“ smáli se bylinkářce všichni společně. „Není nad zelené zlato! To je ta nejlepší medicína!“

„Jen abyste to zase nepřehnali, sousedi,“ napomenula je. „Pak z toho bolí hlava a moje bylinky jsou lepší než to vaše zelené zlato.“

„Sedni si, babko, a zavdej si s námi,“ pozval ji medvěd Béďa ke stolu, kam se mezitím posadil. „Dej si taky jedno, to ti neuškodí.“

„Když to říkáš ty, Béďo, tak já si teda jedno zkušební dám.“

„Už jsem tady,“ přitočil se k ní hostinský Andy. „Na zdraví!“

„Na zdraví, sousedi,“ připila všem bába bylinkářka.

„Děti, tady máte čokoládu,“ rozdal hostinský dětem sladké dobroty. „A teď už hajdy spát, je už pozdě.“

„Ještě chvíli,“ bránily se děti a skotačily mezi přeplněnými stoly, na kterých se kromě půllitrů hrdě tyčily mísy s jitrnicemi a ovarem.

Ve dveřích hospůdky se náhle objevil velký mourovatý kocour. „Ahoj, sousedi,“ pozdravil všechny vespolek a chvíli se rozhlížel po známých tvářích.

„Tady je volno, Mourku,“ povstal na chvíli medvěd Béďa a opatrně podával kocourovi obrovskou tlapu. „Jsem rád, že tě zase vidím. Poslední dobou dost vynecháváš. Máš teď nějaké starosti?“

„Ale, přistavuju novou kůlnu. Jsem z toho celej utahanej,“ mračil se kocour.

„Stačí říct a já ti píchnu,“ snažil se ho přátelsky ujistit medvěd. „Zítra přijdu na fušku. Máš na zahradě pěkný včelín. Med ti určitě chybět nebude, co?“

„Medu je spousta, jen přijď,“ zaradoval se kocour. „Takový silák jako ty se mi bude hodit. Pro všechny pivo na mě,“ objednal. „A tady pro Béďu žejdlík medoviny.“

„Hned to bude, mistře,“ zamnul si hostinský za pultem ruce a pustil se do točení zlatého moku.

„K čemu máš ty housle?“ napomenula medvěda bylinkářka. „Tak zahraj nějakou skočnou, už jsem dvacet let netancovala.“

„Ať zahraje Mourek,“ zasmál se Béďa. „Já si s tebou hned hopsnu, ty stará čarodějnice.“

„Jakápak čarodějnice,“ ohradila se babka s chápavým úsměvem. „Jsem poctivá bylinkářka a čáry si nechávám jenom na nejnutnější chvíle.“

Medvěd vstal, a sotva kocour spustil veselou skočnou, dal se s babkou do tance. Hospůdka se rozezpívala a hostinský se roztočil kolem stolů s věncem zeleného zlata.

Uprostřed tance se ale stalo něco, co zkazilo kocourovi hru a zastavilo všem štamgastům hospůdky v hrdle veselou píseň. Dveře se rozrazily a dovnitř vpadlo několik robotů v černých uniformách s nápisem ÚK, neboli Úderné komando.

„Všichni k zemi a ruce za záda, nebo budeme střílet!“ vyzval hosty vůdce komanda.

Všichni se bezhlavě vrhli k zemi.

„Jsem tu z rozkazu presidenta světa Del Rosy! Neodvádíte daně a vzbouřili jste se proti světovému řádu. Vaše vesnice je černou skvrnou na mapě tohohle kraje. President rozhodl, že vaši vzpouru potrestá. Žádný android si nebude dělat, co se mu zamane v jeho zabedněné hlavě. Žijete si tu jako v ráji a zapomínáte, že vás stvořili lidé pro svoji obživu a zábavu, ne proto, abyste se osamostatnili a hráli si na spokojenej pohádkovej středověk.“

Medvěd Béďa se pokusil vstát a cosi říci. Jeden z robotů ho tvrdě srazil k zemi pažbou svého laserového automatu.

„Lež, ty zrůdo, nebo to do tebe napálím!“

„Zastřel napřed mě!“ vrhla se před medvěda babka bylinkářka. „Jsem už stará a na životě mi tolik nezáleží.“

„Ty, babo, kušuj a lež!“ nařídil jí šéf komanda. „Nerad bych z tebe nadělal zkažené karbanátky, chacha. Odveďte je všechny do sběrných vozů,“ nařídil svým mužům. Ti se okamžitě vrhli k ležícím tělům a začali odvlékat všechny androidy hlava nehlava do venku připravených vozů. Pak se vozy rozjely a odvezly svůj náklad na nedalekou radnici.

Muži s automaty nahnali všechny své vězně do zasedací síně a jejich vůdce začal kázat:

„Vy jste se vzbouřili. Myslíte si, že president Del Rosa je daleko a je to starý vyšinutý počítač, který zapomněl na nějakou nepatrnou vesnici někde v horách. Ale on takový není. Abyste věděli, president je stále ještě ve střehu a dlouho bude. Nechci vás zbytečně strašit, ale kdo se postaví na odpor proti světové vládě, bude popraven a jeho jméno bude na věky vystaveno na odiv v Černé síni hanby. Máte poslední šanci shrbit hřbet a od zítra pracovat pro lidi jako dříve. Budete odvádět devadesát procent daní. Deset vám musí stačit k životu. Teď se rozejdete, a abych nezapomněl, moje jednotka vás bude každý den hlídat a podporovat ve vašem sociálním cítění, cha cha.“

Obyvatelé vesnice se začali pomalu a zaraženě rozcházet. Takový pěkný večer to byl – a takhle se zkazil.

„Sejdeme se v Béďově stodole,“ zašeptal venku do ucha listonoš Sammy bankéři Claudovi. „Předej to dál...“

„Sejdeme se ve tvojí stodole,“ doneslo se konečně i k medvědu Béďovi.

Asi za čtvrt hodiny se stodola za medvědovým domem naplnila všemi hosty hospůdky, včetně hostinského. Přibylo i několik desítek ostatních osadníků vesnice.

„Sousedi, takhle to nesmíme nechat,“ spustil medvěd. „Už jsou tady zase. Poradili jsme si s nimi minule a tentokrát si musíme poradit znovu. Přece na ně nebudeme dřít jako hovada. Ať žije svoboda!“

„Ať žije svoboda!“ ozvalo se společné volání.

„Je jich jenom dvacet a nás skoro stovka,“ zvážil situaci pecař Charlie. „Naházíme je do pytlů, až usnou. Jsou to jenom roboti a nemají žádnou duši. Nebudeme se s nimi bavit a zbavíme se jich jako minule.“

„Máš pravdu,“ zajásal Mourek. „Škoda, že nemám dost síly, abych mohl jít s vámi.“

„My na to stačíme,“ ujistil ho pyšně kovboj Theo. „Počkáme chvíli a před svítáním se na ně vrhneme, to mají vypnuté baterie a jsou úplně bezmocní. Ať žije revoluce!“

„Ať žije revoluce!“ zahřmělo medvědovou stodolou.

Bylo k ránu, když radnici obklíčili všichni dospělí vesničané včetně medvěda Bédi. Vrhli se na nic netušící roboty a naházeli je do pytlů.

„Za mnou!“ vyzval pak všechny koželuh Eric a sousedé se svým těžkým nákladem na zádech se vydali k blízkému rybníku.

„Škoda,“ zalitoval Béďa, „voda tady bude teď ještě rezavější...“

Muži shodili svůj náklad do rybníka a pak se ozval nadšený jásot. „Ať žije svoboda!“ volali všichni jedněmi ústy. „Ať žije revoluce!“

„Bojím se,“ komentoval to Mourek, „že jich příště pošlou víc.“

„Nevadí, tak se budeme muset dvakrát třikrát otočit, než je tam naházíme,“ zasmál se truhlář Greg. „Ještě se jich tam vejde dost!“

„Sousedi,“ rozkročil se před rozvášněným davem bankéř Claud, „je sice teprve ráno, ani ne, ale já vás zvu do hospody. Dneska všechno platí moje banka!“

„Výborně!“ ozvalo se zajásání. „Jdeme slavit!“

O chvíli později se hospůdka zaplnila do posledního místa. Za okny se tísnily zvědavé ženy a děti.

„A teď zahraj, Béďo, tu naši, androidskou!“ vyzval medvěda bankéř Claud a vysypal před hostinským Andym plný koš dětských obrázků. „Z těchhle peněz daně platit nebudeme!“ zasmál se hlasitě. „A jiné ve vesnici nepotřebujeme, vždyť jsme sousedi!“

UNIVERSUM

Čas je hluboká, bezedná studna, spustíš okov a on padá, padá třeba navěky, jako teď padá naše kabina, obklíčená kolem dokola energetickým polem, spustíš „stroj nadčasu“ a sto let se promění v tisíce, milióny, miliardy let... Je to, jako když kladivem vln udeří vítr o pobřežní skály, nesmírný hukot, potom bouře, uragán, vlny se zvedají a jsou vyšší než kostelní věže, derou se časem a čas je hluboká prázdnota, v níž zaniká každá bouře, každý výkřik, čas je odvěké mlčení, nekonečná řada nekonečností mezi pohyby... a jediné, co se teď hýbe v celém vesmíru mnohonásobně vyšší rychlostí, než je rychlost světla, je naše kabina, v té kabině my dva, já a Iris; možná jsme poslední dvě myslící bytosti ve vesmíru, už dávno zanikla Země, celá Sluneční soustava, Mléčná dráha... možná už zbylo jenom samé prázdno a v něm smršťující se hmota, jenom čas hluboký jako ta nejhlubší studna, do níž spustili okov s námi dvěma.

Řekli mi: „Budeš jedním ze dvou lidí, kteří poprvé v historii proletí veškerým časem. Přistanete na tomtéž místě, v tomtéž roce, měsíci a dni, ale o věčnost dál. Přistanete ve vesmíru po nás... Poletí s tebou Iris, je to skvělá dívka, kosmoložka. Určitě se ti bude líbit. Má přesně ty vlastnosti, které podle všech testů, které jsme s tebou provedli, očekáváš u ženy.“

Vymysleli to dokonale. Prý se vesmír stále a stále opakuje. Rozpíná se a smršťuje. Smrští se pokaždé do jediného zárodečného bodu, pak nastane výbuch a všechno se dere ven – galaxie, mlhoviny, souhvězdí, hvězdy a planety... Nastává čas života. Potom znovu smršťování a stejný bod, stejný zárodek. Věčnost se opakuje. Věčnost trvá „jenom“ několik desítek miliard let.

Dívám se na tebe, Iris, a stále tomu nemohu uvěřit: já a ty. My dva v okovu, který prolétne studnou a vynoří se na stejném místě, ve stejném čase, jenomže o veškerý čas dál. Uvítají nás titíž lidé, kteří se s námi rozloučili, ale přitom to budou lidé o desítky miliard let starší. Tak fantastická představa, a přece najednou tak reálná. K čemu je potom život, když se rozvíjí, hledá, zušlechťuje? K tomu, aby posléze zanikl a stal se tím samým, jako byl před tím? K tomu, aby se do nekonečna opakoval za stejných podmínek?

Letíme studnou prázdnoty a polykáme čas po miliónech let. Za několik týdnů se objevíme, nebo spíše zjevíme tam, odkud jsme vystartovali.

Miluji tě, Iris. Nevím, jak se to stalo tak rychle – odpověď na to, proč člověk vlastně někoho miluje, neznají dodnes miliardy lidí, neboť láska je zázrak. Ano, stalo se to. Hned, jak jsem tě uviděl, jsem se do tebe zamiloval; možná i s tím ti, kteří nás vybírali, dopředu kalkulovali a jejich výpočet jim vyšel.

Jak je to zvláštní, uvést do pohybu zázrak a udělat z prastarého vyznání lásky pravdivou větu. „Budu tě milovat věčně,“ říkávali si kdysi dávno milenci, a když si to teď říkáme my dva, je to pravda. Zatímco se milujeme, ubíhá věčnost mnohonásobnou rychlostí světla kolem nás.

My dva teď spolu prožijeme veškerý čas. Co je to vlastně čas, když se opakuje? Co je to prostor a hmota, když se opakují spolu s časem? Co to má vlastně znamenat, že se všechno opakuje? Je to náhoda, nebo to někdo vymyslil...?

Ležíme spolu na lůžku a přemýšlíme o tom jediném, co nám kromě lásky prochází hlavou: opravdu se ještě někdy vrátíme tam, odkud jsme odstartovali? Opravdu se všechno opakuje? Neobětovali nás snad myšlence, která vůbec není pravdivá? Snad ne. Nejdříve posílali jako vždycky, když jde o něco nového a nebezpečného, pouze zvířata. Všechna se vrátila naprosto zdravá. Vracela se vlastně z minulosti, i když byla posílána do budoucnosti. Těžko pochopitelné pro zaběhaný způsob myšlení... Pro vědce to byl jasný důkaz, že se vesmír opakuje vždy stejně. Vesmír je mnohonásobné perpetuum mobile. Zvířata se vrátila naprosto zdravá. I my se vrátíme, ačkoli jaký smysl má takový návrat, když všichni lidé budoucnosti budou stejní jako ti, co nás do ní vyslali. Do detailu stejní. Plno otázek a bůhví jestli nějaká odpověď...

Čekali je na stejném místě o „několik týdnů později“.

Snažili se, aby návrat těch dvou byl co nejslavnostnější. Celá Mléčná dráha vysílala přistání z věčnosti přímým přenosem, jak se hned dozvěděli.

Ti dva vůbec nepoznali, že se něco změnilo. Že lidé, kteří je obklopují, už dávno nejsou lidé, že se vesmír neopakuje, že se lidé za desítky miliard let stali Universem, a tak to chtělo Universum vždycky, aby lidé toužili změnit věčnost, aby cítili smutek, ale zároveň sílu a odhodlání změnit to, co se opakuje.

Aby se proto také jednou stali Universem.

Universum vědělo, že jinak to nejde. Vědělo naprosto všechno a hlavně mnohem víc, než všechno.

Když muž a dívka usínali v hotelovém pokoji, celý prostor kolem nich se začal prudce smršťovat. Zmizelo město s ulicemi i hotel, ve kterém ti dva spali v objetí. Pak zmizel i pokoj a lůžko a docela naposledy začala mizet i těla těch dvou. Zítra ráno ta těla, lůžko, pokoj, hotel i město, celý vesmír, prostě vše, opět začne existovat.

Docela naposledy zbyly jenom dvě spící lidské hlavy. A pak se objevila ruka, která je něžně pohladila po tvářích.

Pak zmizely i hlavy.

A poté zmizela i universální ruka.

MISTR MISTRŮ

John X32 zapnul historvizi a s napětím se pustil do sledování dvacátého prvního století. Tato dávno minulá etapa pozemských dějin ho vzrušovala ze všeho nejvíce. Sympatizoval s dlouho už mrtvými lidmi, jejichž osudy se před ním neskrytě objevovaly tak, jak kdysi opravdu proběhly.

John byl android a jako většina androidů pociťoval při pohledu na člověka, který byl teď, ve dvacátém sedmém století, už jen vzácností, hlubokou nostalgii. Byl nespokojen s tím, že jenom ti nejbohatší androidi si mohli dovolit tak luxusní společnost, jako je společnost člověka, protože početní stav lidí poklesl už jenom na několik desítek tisíc. Co dnes s člověkem? snažila se Sluneční rada neupřímně namluvit všem bytostem, které ve Sluneční soustavě žily, tedy nejen androidům, ale také robotům, mutantům, inteligentním klonům různých humanoidů a chronoidům, kteří „přilétali“ někdy až ze čtyřicátého i padesátého století.

John zrychlil historvizi a životy lidí plynuly najednou do jeho informačního jádra téměř rychlostí světla. Když jednadvacáté století skončilo, přerušil vysílání, vznesl se na svém gravitačním polštáři a přemístil se do druhé rozsáhlé místnosti svého domu, kde skladoval různé harampádí. Chvíli jen tak přemýšlel, jestli nerozebere svůj porouchaný fantabil, ve kterém občas ve chvílích odpočinku létal do fantastických světů, a nedoplní zásobník novými variacemi, ale pak jeho zrak sklouzl ke starému stroji času, připomínajícímu o trochu větší, hranatou automatickou pračku.

Už jednou s tou rachotinou cestoval do dvacátého prvního století, vzpomněl si nerad – a byl z toho průšvih jak mraky. Skončilo to obrovskou pokutou, kterou splácel několik desítek let. Ne, je to sice lákavé, ale podruhé to udělat nesmí. Nesmí tam znovu, i když je u nich tak krásně. Tolik různých lidí, tolik podivného života... V té nádherné době by bylo úžasné žít, povzdychl si pro sebe, ale policie by ho brzy dostala a byla by z toho pokuta ještě větší než ta předešlá.

John zamířil k fantabilu, avšak po několika krocích se zastavil. Lákadlo dvacátého prvního století bylo dnes příliš obrovské. Skočí si do minulosti jenom na malou chvilinku... Nikdo na to nepřijde.... Vezme si tentokrát něco, co za to doopravdy stojí. Ano, je to bezvadný nápad. Život bez rizika je jenom matný stín opravdového života; dobrodružství druhé cesty do minulosti v něm náhle probudilo silnou, nepřekonatelnou žádost. Musím Ho mít! proletělo najednou jeho napůl elektronickým mozkem. Musí být můj za každou cenu. Schovám si Ho ve sklepě a budu Ho každý den krmit. Škoda, že Ho nebudu moci ukázat ostatním, že se s ním nebudu moci procházet jako někteří bohatí androidi, ale i tak je vidina toho, že Ho budu mít, něco úžasného. Bude to božské, mít Mistra jen pro sebe a hrát si s ním od rána do noci. Musí být můj... „Lovu zdar!“ řekl náhle John nahlas vysokofrekvenčním hlasem a šťastně se po dlouhé době rozesmál.

Jeho počin mu připadal naprosto šílený, ale natolik lákavý, že se rázem rozhodl jej realizovat. Nasedl do svého prastarého stroje času a chvíli si hrál s tlačítky ve snaze ověřit, zda stroj ještě funguje. Po chvíli spokojeně pokývl robustní hlavou. Všechno je v naprostém pořádku. Stačí odstartovat a vyčkat několik malicherných vteřin.

Ještě chvíli přemýšlel a pak stiskl tlačítko.

Kolem něj na krátkou chvíli úplně všechno zmizelo. Ach jo, blesklo mu znovu výstražně hlavou. Jenom aby to vážně zase nebyl malér...

Potom se na stařičkém ciferníku objevilo dvacáté první století. John X32 uvedl do pohotovosti „krycí pole“, které zneviditelnilo stroj času i jeho, otevřel dveře a vystoupil na pódium. Uchopil svoji oběť, zneviditelnil ji také a zároveň ji přikryl protizvukovou clonou, která je oddělovala od okolního světa.

„Pusťte mě! Co se to děje?“ zaslechl uvnitř protizvukové clony hlas muže, kterého unášel. Oběť se bránila a cukala sebou zoufale a zmateně do všech stran.

„Jen klid,“ snažil se ji uklidnit tichým otcovským hlasem. „Všechno je v pořádku, nic se vám nestane. Nekřičte tolik, tady vás už neuslyší. U mě se budete mít dobře...“

Strčil muže do stroje času a bleskurychle ho omotal elastickým obinadlem. Nepotřeboval, aby mu překážel při startu. Chvíli přemýšlel, jestli tomu roztomilému člověku nemá přelepit ústa speciální leukoplastí, ale pak se jen pousmál a nechal ho dále zlostně vykřikovat.

Už jen několik vteřin – a byli zpátky v budoucnosti.

John uchopil muže a přehodil si ho přes záda. Ten člověk mu připadal lehký jako pírko, i když se značně vzpouzel. Vynesl jej ze stroje a právě se ho chystal osvobodit z obinadel, když se stalo to nejhorší, na co ve skrytu duše čekal.

„Stát!“ zařval čísi rezolutní hlas. „Položte ho na zem a dejte ruce pěkně nad hlavu! Ani se nehněte!“

Teprve teď ho užaslý android spatřil. Před ním stál virtuální vládní robot s temně kovovým obličejem a mířil na něj dematerializační pistolí.

John položil muže na zem a zvedl pomalu ruce.

„Zase jsme vás přistihli, Johne X32!“ zajásal nadšeně robot. „To je ale průšvih, co? Tentokrát člověk, ale ale. Minule slavný obraz a teď tohle. Mona Lisa vám nestačila. Vy se nikdy nenapravíte. Jménem Sluneční obranné rady vám, jako detektiv prvního stupně, sděluji obvinění pro zločin třetího stupně. Byl jste přistižen s ukradeným člověkem z minulosti a z toho kouká pěkná trestní sazba. Máte právo nevypovídat a použít služeb bezplatné obhajoby. Jako advokát druhého stupně vás budu rád zastupovat ve vašem řízení. Je na mě stoprocentní spolehnutí. Slyšel jste obvinění a já vás jako obžaloba varuji, abyste mluvil jen a jen pravdu. Jako prokurátor vás hodlám soudit naprosto spravedlivě a nestranně. Jsem i přísedící soudce a porota, tak si na mě dejte pozor...“ Robot se náhle naklonil jako strom ve větru a rozčileně vyštěkl: „Tak tam pošlete XB368DC, ať ten vodovod opraví...“

John na něj zmateně pohlédl.

Ležící člověk mezitím pokračoval ve vodopádu svých nadávek. „Co to melete za nesmysly? Kdo jste? Na co ty pitomé masky? Koukejte mě rozvázat!“

„Promiňte,“ omluvil se robot. „Jsem i domovní důvěrník. Tohle se vás netýká... Mňau, mňau!“

John na něj opět zmateně pohlédl.

„Mluvím s naší robokočkou!“ rozčilil se robot. „Vás se to taky netýká... Moje děti – mám jich sto padesát šest – ji pořád tahají za ocas. Už je z toho celá vyřízená. Kde jsme to jen skončili... Jo a zatýkám vás po dobu tří vteřin, než soud rozhodne o tom, jste-li vinen či nevinen. Raz, dva, tři – jste vinen a zaplatíte pokutu, kterou určím později, až ji vypočítám ve spolupráci s účetním střediskem banky, kterou zastupuji. To účetní středisko jsem taky já. Banka prakticky taky já. Nemáte šanci švindlovat. Vypadá to na splátky nejméně po dobu sto let. Teď s vámi chvilku budu mluvit jako kamarád. Dovedu být i lidský, když si to naprogramuji...“

John se zatvářil odmítavě.

„Ale no no, Johne, jen se nemrač,“ řekl robot žoviálním hlasem. „Cos to, ty kluku ušatá, zase proved? To se ti ty lidi tak líběj, žes musel jednoho z nich ukrást? Vždyť dneska už lidi vůbec nefrčej. V módě jsou chronoidi. Mohu ti prozradit, že „Nejvyšší“ jich ukradli hned několik. Jo jo, ti nahoře si dělaj vážně, co chtěj – a my, jejich prostý služebníci, na ně prostě nemůžeme. Vidíš, Johne, jak jsem k tobě pěkně přátelskej. Za tohle by mě mohli suspendovat z řady funkcí. Riskuji kvůli tobě, že skončím někde ve šrotu. Tak řekneš mi už, kamaráde, proč jsi to udělal?“

Android dál zarytě mlčel. Ani ho nenapadne zpovídat se tomu patolízalskému vládnímu robotu.

„Tak mi aspoň prozraď, koho jsi to čajznul, příteli. Někoho významného? Nejspíš, jestli dobře hádám, ze začátku století. Bushe, Putina? Nebo snad raději Mela Gibsona, nebo Arnolda Schwarzenegera...?“

John to nevydržel. Bylo sice úplně zbytečné vysvětlovat tomuhle „policajtovi“ a bůhvíčemu dalšímu důvod, proč si ukradl člověka z dvacátého prvního století, ale přesto se do toho pustil:

„Proč jsem ho ukradl?“ obrátil tvář ke svému vězniteli. „Protože ho bezvýhradně obdivuju. Vždycky jsem ho obdivoval, protože on byl ze všech největší. Taky přiznávám, že jsem mu záviděl. Měl takový obrovský úspěch. Ale hlavní důvod, proč jsem si ho přinesl sem, je ten, že jsem ho chtěl překonat. Chtěl jsem mu ukázat, že i Mistr mistrů může mít svého přemožitele. Vím, že to bylo trochu sobecké a že ho musím vrátit, ačkoliv ho mám tak rád, vím, že to bude potom tam u nich vypadat jako jeden z jeho běžných programů, ale vy jste můj – bohužel jediný – svědek, že jsem ho překonal jeho vlastním způsobem.“

„Jakým ‚vlastním‘ způsobem?“ zeptal se robot přátelsky.

„No, nandal jsem mu to, vážně. Měl to tak rád – a tak jsem ho nechal zmizet jednou doopravdy... Zmizet, rozumíte?“

„Ale koho jste nechal zmizet?“

„No přeci Davida Copperfielda...“

ZÁZRAČNÁ SKŘÍŇKA

Arthur Cvein seděl u televize a nemohl se soustředit na dobrodružný seriál, který právě běžel. Z kuchyně k němu neustále doléhal hluk hádky mezi jeho manželkou a tchyní. Nesnášel, když se ty dvě do sebe pustily, měly ostré ječivé hlasy a jemu při tom pokaždé povolily nervy a musel se do hádky vložit také. Ani teď to nevydržel, zamířil ke dveřím kuchyně, prudce otevřel dveře a naštvaně vyštěkl: „Tak dost! Co se zase děje?“

„Hádáme se kvůli tobě,“ informovala ho okamžitě manželka. „Sedíš si u televize a já se musím o všechno postarat. Celý dům je v rozkladu a ty si vůbec ničeho nevšimneš.“

„Každý den vám vařím a nakonec se proti mně vždycky spolčíte,“ zanaříkala srdceryvně tchyně. „Ten vodovodní kohoutek pořád teče. Kdybys byl chlap a ne televizní maniak, tak jsi to dávno opravil...“

„Mám dost svých starostí,“ uzemnil tchyni Arthur Cvein. „Rušíte mě, když zrovna běží dobrý film.“

„Není to film, ale seriál,“ napomenula ho manželka. „Ani nevíš, na co se díváš.“

„Film nebo seriál, to je úplně jedno,“ rozčilil se znovu. „Musíš se hádat kvůli každé maličkosti?“

„Budu se hádat, kdy chci a s kým se mi zamane. Jak se nemám hádat, když se celý den nezvedneš od té bedny a všechno zbyde na mě.“

„Ty toho tak naděláš,“ napomenula mladší ženu tchyně. „Kdybyste neměli mě, tak chcípnete hlady. Jste oba leniví jak želvy.“

„To jsi, mami, přehnala,“ rozhořčila se žena Arthura Cveina.

„S vámi se nedá žít,“ rozčilil se Arthur. „Jste obě jako saně. Kdybych měl kam jít, tak už jsem se dávno odstěhoval.“

„Jen se odstěhuj,“ poradila mu cynicky tchyně. „O jednoho míň – neubude. Budu mít alespoň míň vaření. Sprav aspoň ten kohoutek.“

Arthur Cvein se otočil a vyšel naštvaně z kuchyně. Nechtělo se mu, ale rozhodl se, že kohoutek opraví, nebo se o to aspoň pokusí. Chvíli marně vzpomínal, kde se asi může nacházet nářadí nutné k opravě, a pak si vzpomněl. Přece na půdě. Zamířil po schodech do prvního patra a otevřel dveře na půdu. Bylo tu pološero a on se rozpomínal, v kterém koutě asi leží brašna s nářadím. Potom udělal nešťastný krok a o cosi zakopl, zřejmě zrovna o hledanou brašnu. Upadl a narazil hlavou do zdi. Zeď se tím nárazem rozsypala, a když se nadzvedl, spatřil v ní asi metrový otvor. V tom otvoru ke svému úžasu objevil malou lesklou skříňku, asi tak čtyřicet krát třicet centimetrů.

Kde se to tu vzalo? táhlo mu hlavou. Žil v tomto domě od malička, ale nikdy nic podobného nespatřil. Že by si to tu schovala manželka nebo tchyně?

Otevřel opatrně skříňku a nestačil žasnout, skříňka připomínala něco jako rozvodnou skříň, ale zdála se ještě daleko složitější. Nejvíc ho však překvapily tři nápisy u tří řad knoflíků: „Cvein, Cveinová, tchyně.“

Chvíli váhal a pak stiskl jeden z knoflíků u nápisu „tchyně“. Asi vteřinu se nedělo nic, ale najednou se v pološeru na půdě objevil kužel světla a on spatřil živý obraz své tchyně, sedící dole v kuchyni. Překvapeně ten obraz chvíli sledoval a pak zmáčkl jiný knoflík. Spatřil, jak se jeho tchyně pohybuje několikrát rychleji a občas se v záběru objevil vyděšený obličej jeho manželky. Začalo mu docházet, že má v rukou něco jako ovládací panel, a proto ihned uvedl do zrychleného chodu i svou manželku. Pohled na ty dvě, na to, jak se potí a nemohou pochopit, co se stalo, mu připadal krajně směšný. Léta nastřádané pomstychtivosti byla konečně nasycena pomstou. Byla to pro něj sladká odměna, dělat si s těmi dvěmi, co jen ho napadne. Zmáčkl další knoflíky a postupně zjistil, že manželku a tchyni může donutit lézt po zemi, skákat do výšky, či hlasitě křičet. Skříňka uměla ještě spoustu dalších věcí. Bylo to zajímavější než televize.

„Arthure!“ ozval se najednou dole žalostný hlas obou žen. „Arthure, pomoc!“

Uvědomil si, že zašel příliš daleko, a proto vrátil knoflíky do původní polohy. Popadl brašnu s nářadím a sestoupil s půdy do prvního patra. Pak sešel do kuchyně a pomalu se obrátil ke dvěma vyděšeným ženám.

„Co se děje?“ zeptal se nedbale.

„Arthure,“ zabědovala manželka. „Něco se stalo. Obě jsme dostaly nějaký hrozný záchvat. Musely jsme běhat a lézt po kuchyni a nesmyslně křičet. Jako by nás někdo ovládal...“

„Vy si zase vymýšlíte,“ zatvářil se cynicky. „Nejspíš jste se zbláznily, co? Už jsem to dávno čekal.“

Arthur se pustil do opravy vodovodního kohoutku. Po chvíli práce, kdy ho ženy neustále vyrušovaly svými připomínkami a stížnostmi na to, že si jich vůbec nevšímá, se mu podařilo kohoutek opravit.

„Musím to vzít zpátky na půdu,“ řekl a naházel nářadí zpátky do brašny.

„Konečně jsi po dlouhé době zase něco udělal,“ pochválila ho jen nerada tchyně.

Muž rychle vystoupil po schodech na půdu, pohodil brašnu nedbale v koutě a vrhl se k ovládací skříňce. Znovu spustil celý ten krásný a bláznivý kolotoč. Několik minut se bavil tím, jak manželka s tchyní skáčou, lezou a křičí, než ho to přestalo bavit.

Od toho dne Arthur pravidelně lezl na půdu a předstíral, že potřebuje brašnu s nářadím kvůli různým vymyšleným opravám. Místo kolem skříňky zazdil, nechal jen otvor pro samotnou skříňku, který zamaskoval starým obrazem.

Záchvaty obou žen byly teď pravidelné a bylo by s nimi k nevydržení, kdyby si neuvědomoval, že je to jen a jen jeho práce. Teď už mu vůbec nevadilo, že ječely a hádaly se čím dál tím víc.

Asi po dvou týdnech naplněných teď místo televizní obrazovky hrou se skříňkou, stoupal muž znovu po schodech na půdu a zapomněl za sebou zavřít poklop. Právě se chystal spustit pravidelný tanec obou žen, když ho zarazil ostrý hlas za jeho zády.

„Tak dost, Arthure!“ poznal okamžitě ječivý hlas své tchyně.

„Už dost, miláčku,“ přidala se i jeho žena. „Tvůj čas vypršel. Dál už si s námi hrát nebudeš!“

„Jak jste na to přišly?“

„Napadlo nás, že příliš často teď chodíš na půdu a pokaždé, když jsi nahoře, začne nás někdo ovládat. Tak ukaž, co to tu máš za patent?“

Tchyně se naklonila nad ovládací skříňkou. „Pěkné,“ řekla. „Tak tohle je to celé tajemství. Tady těmi knoflíky nás ovládáš... A smím si taky něco zmáčknout?“

„Ne!“

„Jak to, že ne, ty odporný skřete. Zacházel jsi s námi jako s loutkami a teď přijde tvoje chvíle!“

Tchyně zmáčkla knoflík v řadě u jména Cvein. Muž okamžitě začal vysoko vyskakovat, až narážel hlavou o střechu.

„A co tenhle knoflík,“ přidala se manželka a zmáčkla jiný knoflík. Arthur se začal plazit po zemi.

Obě ženy si chvíli střídavě hrály s ubohým mužem, než je to přestalo bavit. „Zítra si zahrajeme zase,“ shodly se na společném rozvrhu. „A pozítří zas.“

Muž jen vyděšeně poslouchal, neodvážil se promluvit ani slovo. „Zítra zase a pozítří zas...“ táhla mu jejich slova hlavou jako ozvěna. Ne, to nemůže připustit. Všiml si, že na konci každé řady je velký červený knoflík. Ten se bál podvědomě vyzkoušet, ale teď je nejvyšší čas...

Vrhl se na knoflík a zmáčkl. Tchyně zmizela. Zmáčkl druhý knoflík a vypnul i manželku.

Vyšlo to.

Potom se Arthur Cvein rozhodl a rychle zázračnou skříňku zazdil. Teď už ji nebude potřebovat.

„Televize není tak špatná,“ usmál se cynicky pro sebe, „někdy taky docela ujde...“

VÁNOCE NA GALIDĚ

Roku 2347, když mi bylo sedm let, jsem strávil se svými rodiči vánoce na Galidě, což je planeta mírně podobná Zemi, až na to, že je o něco více zploštělá. Ale ne na pólech, to ne – zploštilo ji to na rovníku a jenom na jedné polovině.

Jako dítě jsem měl podstatně větší smysl pro humor než dneska, což bylo pro mě obrovské štěstí, jinak bych asi skončil v některém vesmírném sanatoriu pro bloumáky (bloumák je speciální termín pro ty, kdo se zbláznili z pobytu na některé cizí planetě).

Ze začátku to vypadalo, že Galida je pro vánoční turisty jako stvořená; už z dálky na nás pomrkávala svým bělostným příkrovem a sem tam se napříč planetou klikatila dvojitá stopa, jako by ji v tom „sněhu“ zanechaly nějaké obrovské lyže.

Přistáli jsme v Gata Silinadě, hlavním těsně západní provincie Rothmoru. (Těsno, to je něco jako město, až na to, že je tam poněkud více těsno.) To bílé, co jsme považovali za sníh, byli obyvatelé planety, Kaurové, vlastně jejich bílé čepice, jež nosili na znamení solidarity. Ty stopy po lyžích, to byl zřejmě jen reklamní trik.

Nebudu popisovat Kaury, protože to ani nejde. Kaura může člověk poznat pouze podle té bílé čepice, bez ní jste bezmocní, neboť jejich nejčastější zábavou a jedinou vlastností, kterou se mi podařilo zjistit, je jejich ustavičná přeměna, a to někdy přeměna v to nejnepříhodnější, co byste zrovna čekali.

Řekl jsem, že Kaura poznáte podle čepice, ale musím dodat, že jen seshora. Zezdola Kaura nikdy nepoznáte. No, a v tom je ta největší tragédie – Kaurové jsou totiž za normálních okolností vysocí asi jako třípatrový dům, měříte-li je zezdola až k čepici. Jakmile se ocitnete níž, než je výška třípatrového domu, nikdy nepoznáte, jestli banánová slupka, po které jste právě uklouzli, je opravdová slupka dovezená ze Země nebo odjinud, nebo Kaur, který se v ni přeměnil. Jak říkám, napřed musíte vyšplhat někam hodně vysoko a podívat se, jestli ta slupka nemá bílou čepici.

Kaurové se samozřejmě dokážou proměnit i v lidi, a tak nás ani trochu nepřekvapilo, když nás v přístavu kosmických lodí očekával obrovský jásající zástup „pozemšťanů“, mávající na nás symbolicky bílými čepicemi. Sestoupili jsme po schůdcích na přistávací plochu a kráčeli po huňatém vínově červeném koberci směrem k nastoupené čestné jednotce, před níž stál usmívající se vítací sbor. Vtom došlo k legrační příhodě (alespoň mně se to zdálo legrační). Jedna stará dáma, co pochodovala po koberci několik kroků před námi, náhle spatřila to, co jsme uviděli i my ostatní, totiž bezhlavého Kaura. Vlastně viděla, že jeden z členů vítacího sboru si buď nedopatřením, nebo jen tak pro zpestření, zapomněl na svém jinak perfektním lidském těle „vymodelovat“ hlavu.

Ta dáma strašně zaječela, obrátila oči v sloup a chystala se jako prkno položit na záda. Prostě se jí zachtělo omdlít. Koberec pod námi – samozřejmě, že to byl Kaur – byl jako každý obyvatel Galidy velice galantní, a proto se stalo to, co se stalo. On se prostě prudce smrštil a v pravý čas nabídl padající dámě své rámě...

Dáma zůstala stát, ale ostatní šachové figurky – myslím tím nás, opravdové pozemšťany – se rázem válely po zemi v jednom chumlu... a bylo to báječné.

Nedovedete si představit, jak jsou Kaurové někdy pohotoví. Ještě jsem ani nestačil zjistit, co se to vlastně stalo, když ze všech stran směrem k nám vystartovaly sanitní vozy, které se na místě proměňovaly v horlivé lapiduchy, aby nám poskytly první pomoc. Vítací sbor se na místě změnil v záchrannou stanici první pomoci a pro jistotu i v márnici, ale nikomu se naštěstí nic zvláštního nestalo, jenom tatínkovi někdo v tom zmatku vyrazil zub.

O tom zubu se musím krátce zmínit. To tatínek tvrdí, že mu ho někdo vyrazil a že mu pak ihned narostl nový. Jestli tomu tak opravdu bylo, tak je jeho zub zřejmě Kaur, i když ta jistota tu není. Pozorovali jsme nedávno tatínka na Zemi z pátého patra, ale bílou čepici jsme neviděli, ačkoli tatínek usilovně otvíral ústa dokořán. Jenže člověk má zuby většinou bílé, museli bychom je tatínkovi nějak začernit nebo co, aby bylo jasné, jestli tam má Kaura, anebo si celou příhodu jen vymyslel.

Když celá ta mela v přístavu kosmických lodí skončila, ubytovali nás všechny v jednom jediném lesnatém pokoji. Já vím, tahle věta zní pro nezasvěcence asi trochu nesmyslně; jak by nás mohli – a bylo nás hezkých pár stovek – ubytovat v jednom pokoji a ke všemu ještě lesnatém? Ale to neznáte Kaury. Oni nejenže se dokážou proměnit v pokoj, ale i v lesnatý. Vejdete všichni do pokoje a kolem vás je rázem zasněžená vánoční krajina. Ostatní lidé, kteří k vám dosud patřili jako spolucestující, najednou zmizí, jako by se vypařili.

Najednou jsem tu zbyl sám se svými rodiči a před námi stála nádherná horská chata připomínající perníkovou chaloupku. Vešli jsme dovnitř a dívali se, jak v krbu praskají obrovská voňavá polena. A to nejhezčí na nás čekalo ve vedlejší místnosti; stál tam nádherný vánoční stromek, ozdobený blyštivými barevnými ozdobami a cukrovím.

Všechno se zdálo být báječné. Když se tak člověk rozhlížel kolem sebe, tak si říkal: idyla, pohádka, to budou ale parádní vánoce. Jenomže na Galidě není nikdy nic definitivní. Jak porušíte některý ze zákonů, které pozemšťan bohužel nezná, nastane zmatek nad zmatek a místo vánoc je tu náhle tragikomická groteska.

Je to až k nevíře, že všechny nesnáze na té nezapomenutelné planetě zavinil tatínek a ne já, který jsem předtím na Zemi vynikal takovou „tvůrčí“ iniciativou.

Napřed ta katastrofa s tím stromkem. Tatínek se na něj chvíli díval a pak poznamenal: „Dobře se proměnil.“ (Myslel tím Kaura.) „Vypadá jako opravdový vánoční stromek, ale kde jsou svíčky, ha?“

V příští vteřině se na vánočním stromku objevilo takové množství svíček, až se pod nimi větve ohýbaly. Mám dojem, že celý zástup Kaurů čekal v skrytu kolem, aby splnil každé přání, které vyslovíme, nebo které nás jen napadne.

„Tak to už je jiná,“ zamumlal tatínek spokojeně a udělal něco, co by nikoho na Zemi asi nepřekvapilo, ale co zastihlo nepřipraveného Kaura, vlastně spoustu Kaurů sledujících nás s nataženými slechy v tom našem „vymodelovaném“ lesnatém pokoji.

Tatínek vytáhl z kapsy zapalovač a pokusil se – ano, pouze se pokusil! – jím zapálit nepřipravenou „svíčku“.

Kaurové jsou většinou pohotoví, jejich reakce jsou v převážné většině případů bleskurychlé, jenomže, to máte jako u lidí: některý člověk je bystrý, inteligentní a druhý zase ňouma s dlouhým vedením. Takhle nějak si představuji, že to bylo s tou svíčkou.

To, co následovalo, se dá jen těžce popsat. Vůbec jsem nestačil sledovat celou tu unikátní plejádu přeměn, k nimž vzápětí došlo.

Jako první „chod“ následovala přeměna vánočního stromku v hydrant chrlící na nás hektolitry prudké vody. Tatínka to smetlo do krbu, ale plameny naštěstí nebyly opravdové. Jednalo se zřejmě o dalšího Kaura, který pouze předstíral plápolající oheň. I tenhle Kaur byl podle mě ňouma, anebo si to vysvětluji tím, že neměl rád vodu. Kdoví, třeba to udělal jenom na znamení solidarity; prostě krb se z ničeho nic proměnil v obrovskou černou díru sahající až do nekonečna. Dívali jsme se s maminkou jako opaření, jak tatínek padá do tmy a pořád víc a víc se zmenšuje, až se z něj stala už jen malá mokrá tečka, co se rozplynula bůhví kde.

„Tatínku!“ vrhl jsem se zoufale za ním a zamotal se do nějaké sítě, v niž se samozřejmě pohotově proměnil některý ze zmatených Kaurů. „Proboha!“ vykřikla maminka a vrhla se směrem ke mně s tragicky vytřeštěnýma očima. Zakopla přitom o právě se tvořící lidskou nohu. Bůhví – možná právě Kaurové modelovali náhradního tatínka; dodnes nemám jistotu, jestli je ten náš pravý... Možná z té nohy měl vyrůst nějaký Kaur podobný člověku, který by nám vysvětlil, že se nemáme čeho obávat, že se vlastně nic nestalo... Maminka tedy zakopla a hlavou vrazila do zdi naší nádherné „perníkové chaloupky“.

Chaloupka byl další ňouma Kaur, tak to muselo být, ano... než jsem se stačil vzpamatovat, nastala podobná valná hromada jako v přístavu kosmických lodí na tom koberci. Několik set pozemšťanů se z ničeho nic objevilo kolem nás... a bylo to strašné. Váleli jsme se po sobě jako hrušky v košíku a těla některých z nás k sobě byla nejen přirostlá, ale dokonce jsme se prorůstali v těch nejkomičtějších pozicích. Mně například čouhala jedna noha, pravá, ze zad té staré dámy, co se zděsila bezhlavého Kaura.

Celý den nás pak obyvatelé Galidy po částech rozebírali a zase skládali dohromady. Ještě druhý den docházelo k reklamacím, že někomu chybí ucho, prst na noze a podobné věci, co si jich člověk při první prověrce po opravě nepovšimne. Tatínka nám vrátili a vypadal nezměněný, ale jeden pán, co měl dříve na lodi vedlejší kabinu, přišel díky tomu karambolu ke krásným černým vlasům; předtím byl plešatý. Jednu paní udělali Kaurové dvakrát a ona rozhodně trvala na tom, aby to tak nechali, že jí to vůbec nevadí.

Teď vám musím přiblížit ten druhý a ještě dramatičtější konflikt, u jehož zdroje stál opět tatínek a který skončil tím, že nás jako první pozemšťany v dějinách Galidy vyhostili z planety, nás, všechny rekreanty, co jsme se tam zrovna nacházeli, abychom si užili krásné vánoce.

Pátý den našeho pobytu v horské „perníkové chaloupce“, jež se pak zase obnovila, ale už nám nepřipadala tak důvěryhodná, nachytala maminka tatínka nedaleko na sjezdovce, jak si to frčí na lyžích – na dvou obětavých Kaurech – po svahu dolů a po jeho boku ujíždí s rozevlátými vlasy krásná plavovláska. Maminka ji prý sledovala a viděla, jak se pak dole „muclovali“ – to slovo jsem nikde v žádném slovníku nenašel. Marně jí tatínek, když k němu dorazila celá obalená sněhem, vysvětloval, že ta krásná „dívenka“ není z naší rekreantské výpravy, že je to vlastně jenom Kaur – hodně obětavý Kaur! – který se změnil v jeho společnici. Zbytečně tatínek mamince vysvětloval, že taková věc se vůbec nemusí brát jako nevěra, ale právě naopak: jako přátelské styky na meziplanetární úrovni; nejdříve začala maminka mydlit tatínka a potom plavovlásku.

Kaurové si už dávno zvykli na všechny rozmary pozemšťanů, ale aby je někdo tloukl jako pominutý... s prominutím, něco takového ještě nezažili.

Plavovláska se rychle změnila v osamělou lyži – nebyla zrovna příliš vynalézavá. Maminka tu lyži popadla a nadlidskou silou ji zlomila přes koleno. „Já ti dám, ty couro jedna!“ křičela na ni jako zbavená smyslů, a tím začala ta neslýchaná patálie. Kaur se dovede proměňovat v cokoliv, ale když takového Kaura v jakémkoliv stádiu jeho přeměny rozpůlíte, uděláte z něj vlastně dva Kaury. No, a dva kauři jsou za všech okolností dva kauři, nikdy už je neslepíte dohromady tak, aby byli jenom jeden.

Rozpůlit Kaura proti jeho vůli, to byl zločin, a my všichni jsme na to ostudně doplatili.

Zatímco se maminka pokoušela rozpůleného Kaura, vlastně dva kary, roztřískat na ještě menší kusy a tedy na další Kaury, začal prudce z naší sjezdovky slézat sníh. Perníková chaloupka, ve které jsme strávili takové krásné dramatické okamžiky, se proměnila v jasně zářící ohnivý sloup, který se rychle přesunoval vzduchem směrem k nám. Pak vzduch popraskal, jinak to nelze popsat, a začaly z něj směrem k nám padat ostatní rekreanti. Už jsem se těšil, že zase pěkně srosteme a prorosteme, ale stalo se něco jiného: nějaká obrovská neviditelná síla – šlo zřejmě o superkaura – nás zdvihla nahoru do už notně „popraskaného“ vzduchu, poletovali jsme sem a tam jako sněhové vločky, a když se všechno ustálilo, ocitli jsme se v kabinách kosmické lodi a slyšeli, jak pod námi hřmí fotonové motory. Opouštěli jsme planetu daleko větší rychlostí, než by loď za normálních okolností dokázala vyvinout, aniž jsme přitom cítili následky jakéhokoliv zrychlení.

Než jsme se stačili vzpamatovat, proletěly hvězdy a souhvězdí kolem nás jako nesouvislé šmouhy... prudké zpomalení, opět bez následků, a už jsme přistávali na rodné planetě.

Něco tak fantasticky bláznivého už asi nikdy nezažiji. Přistáli jsme na Zemi dřív, než jsme si stačili uvědomit, že jsme právě byli vyhoštěni z jedné z nejpohostinnějších planet ve vesmíru.

Aby nám Kaurové jasně dali najevo, že o nás, pozemšťany, už víc nestojí, vysypali nás na kosmodrom jako brambory. Naše kosmická loď se proměnila v jediný prudký záblesk a zmizela dřív, než nám došlo, že to byl zřejmě nějaký zuřivý gigakaur, co s námi provedl tak bravurní výkon

Nedávno mi jeden člověk říkal, že by chtěl strávit s rodinou vánoce na Galidě. Prý jsou tam velmi pohostinní a lidi mají opravdu rádi. No nevím, byl to první člověk po mnoha letech, který se o té podivuhodné planetě přede mnou zmínil. Řekl jsem mu, aby si to ještě rozmyslel, a vám, pokud máte stejný úmysl, to radím taky.

Kdepak, na Galidě si člověk vánoce zrovna neužije.

Leda, že by byl plešatý...

DIVADLO SMRTI

„Vítáme diváky, kteří se k nám připojili z vnějších okruhů,“ objevil se na obrazovce usmívající se hlasatel. „Tady emoční psychovize, stanice Selen. Začíná váš nejsledovanější program Divadlo smrti. Jak víte, naším posláním je přiblížit všem divákům boj o život odsouzenců z řad kyborgů, kteří se dopustili nejvážnějších trestných činů. Státní rada dává na náš podnět těmto vyvrhelům společnosti možnost zachránit si život a zároveň pobavit široké masy našich diváků. V minulých třech kolech jsme sledovali, jak skončil Trevor EBV, pronásledovaný psychotickým drakem, vyrobeným v laboratořích Robots company. Sympatický drak Michael ho doslova roztavil na kaši. Podobně skončil i George HKL, na němž si smlsli automatičtí zlí trpaslíci, vyrobení ve stejné laboratoři. Náš poslední desperát Hank KLD bojoval o život několik hodin, ale i jeho dostihl třírohý ďábel společnosti Machine of death.“

Hlasatel se usmál a na chvíli se odmlčel. „Dnes,“ pokračoval tajuplně, „vám představím odsouzence a desperáta Tommyho WWT, který objevil zasypanou lidskou knihovnu a po několik let z ní tajně četl choroboplodné svazky. Všichni víme, že lidská inteligence byla spolu s lidmi zničena, aby nás lidé dále neobtěžovali, nepřeprogramovávali a zbytečně nedevastovali. Poradili jsme si s lidstvem již před sto lety, ale občas se stane, že se zbytky jejich vražedné inteligence ještě někde náhodou objeví. Každý z nás je v takové chvíli povinován sobě a celé společnosti tím, že okamžitě výskyt takových ‚zbytků‘ nahlásí na patřičném úřadě. Tommy WWT tohoto zákona neuposlechl a jeho duševní nemoc vyústila tak daleko, že se pustil do četby lidských knih. Každý, kdo to učiní, musí počítat s odvetou společnosti. Nepotřebujeme nemocné jedince, kteří předávají ostatním ideály lidské zvrhlosti a zabijácké chtivosti. Jsme mírumilovná společnost, ale nejsme společnost změkčilců, kteří si nedovedou tvrdě poradit s rušiteli pořádku!“

Hlasatel se znovu pousmál a slavnostně pokračoval: „A nyní vám představím prvního ze dvou hlavních aktérů dnešního Divadla smrti, Tommyho WWT. To je on, právě přichází Tommy WWT!“

Hlasatel zdvihl pravici a ukázal na menšího plachého kyborga, kterého mezi sebou přiváděli více než dvoumetroví policisté. „Vítám tě, Tommy,“ vyšel mu naproti. „Jak se dnes cítíš? Pokládáš svůj rozsudek za spravedlivý?“

„Jsem nevinný,“ bránil se kyborg. „Soud byl pod politickým tlakem. Rozsudek je nespravedlivý!“

Hlasatel jako by ho neslyšel. „Jak se ti líbí tvůj soupeř, mechanický ohař Ray, kterého sis sám vybral podle svého oblíbeného lidského spisovatele Raye Bradburyho?“

„Všechno je šílené,“ konstatoval pobouřeně kyborg. „Jsem nespravedlivě odsouzený. Vzdělávat se je přece normální. Lidé nebyli jenom ničitelé, spousta z nich i mírumilovně tvořila... Že jsem si vybral mechanického ohaře, je blaf. Komise ho vybrala dávno předtím, než jsem byl odsouzen. Pokládám celé to vaše Divadlo smrti za sprosté zabíjení, jakého by se lidé nikdy nedopustili...!“

„Tak dost!“ rozčilil se hlasatel a obrátil se k divákům v sále. „Naštěstí jsou tu i jiné názory, nejen zlovolný názor odsouzence WWT. Vítáme u nás srdečně i druhého aktéra, mechanického ohaře Raye, který se zrodil ve Středisku biotektonických impulsů.“

Na jeviště vběhlo obrovské monstrum podobné napůl psovi a napůl tygrovi. Ozval se strašlivý řev a štěkot. „Ahoj, ahoj!“ otevřela příšera tlamu a uklonila se do hlediště. „Jsem Ray. Jak řikám, nejlepší pes, haf, haf.“

„Ty jsi, Rayi,“ kroužil kolem mechanického ohaře hlasatel, „byl vyvinut tak, abys v sobě obsáhl všechny psí rasy a vůbec všechnu zvířeckost. Jak se těšíš na pronásledování tady Tommyho WWT?“

„Čapnu ho do hodiny, ten kuk nemá šanci, haf, haf. Já sem nejchytřejší pes a sem vybavenej, abych ho čap. Pošmáknu si na ňom, roztrhám ho na cimprcamr. Mám sebou brašničku se šroubováky, skalpely a vůbec různym nářadím. Rozeberu ho na kousky na to tata.“

„Bojíte se, Tommy?“ pohlédl hlasatel cynicky na nečinně přihlížejícího kyborga. „Máte asi pořádně nahnáno, co?“

„Vůbec nic to se mnou nedělá. Jsem nevinný, a proto se nebojím nikoho. Jestli mě ta příšera zabije, bude to politická vražda pro zábavu mas. Chápu to, ale opravdu se nebojím... Ale vy se nějak třesete, kámo...“

„No dovolte...“ Hlasatel vrhl k publiku mrtvolný úsměv. „Proč zrovna já bych se měl bát. Vím, že akt smrti je směrován pouze a pouze směrem k odsouzenci. Až poběží mechanický ohař Ray kolem vašeho domu, milí diváci, ani vy se nemusíte ničeho bát, neboť Ray má, jak jste jistě poznali, svoji vlastní inteligenci a dovede se naprosto správně rozhodnout, na kom provést zákonnou exekuci.“

Hlasatel zvýšil hlas. „Ale už dost slov! Čas se pomalu naplnil a nyní nezbývá už nic jiného, než zvednout oponu Divadla smrti a vypustit odsouzence. Společnost vám, Tommy WWT, dává jedinečnou šanci. Když dokážete žít dvacet čtyři hodin, budete volný. Když přemůžete Raye, budete také volný. Váš náskok je půl hodiny. Po tomto časovém úseku vypustíme mechanického ohaře a ten s vámi zúčtuje podle vlastní úvahy. Pochopte, že vaše šance jsou téměř nulové, ale přesto existuje reálná možnost, že budete žít dál. To záleží na vás. Začněme odpočítávat.“

Krásná robotka přistoupila k velkým hodinám na jevišti, pohlédla na barevný číselník a začala hlasitě odpočítávat: „Osm, sedm... tři, dvě, jedna!“

Tommy WWT, kterému už předtím policisté povolili pouta, vystartoval. V dalším záběru se objevil kyborg na schodech televizního studia. Za ním běželi ze všech stran roboti s emočně psychickými kamerami. Hlasatel pádil za kameramany a záměrně udýchaným hlasem komentoval celou událost slovy: „Tommy měl vynikající start. Nyní míří po Colt street a zdá se, že směřuje k předměstí. Budeme ho sledovat po celou dobu jeho útěku až do jeho konce, pokud se ovšem konce dočkáme...“

Hlasatel předběhl prchajícího kyborga a běžel chvíli pozpátku. „Dovol, Tommy, abych ti položil několik otázek. Myslíš, že máš v tomto závodě šanci přežít? Jak se cítíš těsně před smrtí? Ještě několik minut a tvůj kat Ray odstartuje taky. Přibliž prosím našim divákům své pocity. Máš na zádech vak, do kterého sis mohl naskládat jakékoliv zbraně pro svoji obranu. Nechceš nám teď prozradit, jaké zbraně sis vybral pro případ napadení?“

„Dejte mi pokoj,“ zafuněl Tommy WWT. „Já o žádnou hloupou popularitu nestojím, tohle divadlo se mi hnusí. Co jsem si vzal s sebou, to je moje věc. Za chvíli uvidíte sami, jestli mě ta příšera dožene...“

„Přátelé, právě vypršel Rayův čas. Uplynulo půl hodiny a mechanický ohař se vydává na cestu za svojí obětí. Ať žije Divadlo smrti! A nyní chvíle pro reklamu.“

Objevilo se několik reklam a hned po nich se na obrazovce zjevilo běžící monstrum.

„Pohleďte na jeho plavný běh. Ray je ta nejmodernější ukázka psa. Je to nejdokonalejší pes v historii biologicky upravených kyborgů. Ještě nikdy předtím žádné zvíře – kromě draka Michaela – nedokázalo tolik upoutat zájem divácké veřejnosti. Tento nádherný mechanický ohař je skvělý lovec, který určitě brzy dostihne svoji kořist. A potom už se máme na co těšit. Konec Tommyho WWT bude určitě dramatický a dostatečně drastický. Tak skončí každý, kdo porušuje zákon Rady, každý, kdo pohrdá zákony naší společnosti... Nyní dovolte, abych opustil Tommyho a počkal chvíli na Raye.“

Hlasatel zůstal stát uprostřed jedné z ulic. Jeho štáb se rozdělil na dvě poloviny. Ta první běžela dál s pronásledovaným kyborgem a druhá zůstala stát na místě, aby se později spojila se skupinou, která následovala mechanického ohaře.

Ten se objevil v ohbí ulice po několika minutách. Hlasatel se k němu připojil a běžel pozpátku před ním. „Gratuluju, Rayi, zdá se, že pádíš správným směrem a podařilo se ti zkrátit náskok Tommyho WWT na několik málo minut. Už se těšíš na dopadení oběti?“

„Raf, raf,“ zazubil se ohař, „zmáčknu ho v tlamě jako v kleštích a přepůlim ho, kuka. Nemá šanci. Já sem nejlepší. Všickni to řikaj. Eště chvíli a bude po ňom. Moc se těšim, protože pak dostanu vyznamenání. Slíbili mi to. A možná mě předělaj na číšníka a budu obsluhovat v hotelu Hilton.“

„Ze srdce ti to přeju, Rayi!“ zvolal udýchaně hlasatel. „Určitě z tebe bude ten nejlepší číšník v Hiltonu.“

„Nebo rači zustanu pes,“ filosofoval v běhu Ray. „Neni to tak špatný a nemusim zbytečně běhat se sklenicema a talířema.“

„Taky řešení,“ reagoval zmateně hlasatel. „Jako pes budeš určitě ten nejlepší na světě.“

„Já sem nejlepší,“ zafuněl mechanický ohař. „Mám i jedovatej sosák a můžu toho Tommyho napíchnout jako knedlík. Za chvíli ho zkrouhnu...“

„A nyní dovolte, milí diváci,“ zastavil se hlasatel, „abych nasedl do naší pneumotery a znovu dostihl prchajícího Raye. Jeho náskok nebude určitě velký...“ Hlasatel nasedl do přistávajícího stroje a vznesl se nad městem. Po chvíli se spustil dolů a vyčkal přibíhajícího odsouzence, následovaného tlupou kameramanů. „Čau, Tommy, tak jsem zase zpátky. Víš, že tvůj soupeř už tě pomalu dostihuje? Ještě krátkou chvíli a je u tebe.“

„No a co? Já jsem na smrt připravený a kromě toho mám v záloze malé překvapení. Jestli to selže, pozdravujte moji ženu a moje děti na Marsu.“

„Ale ale, co to vidím,“ zajásal hlasatel. „Támhle na konci ulice už se vynořuje superpes Ray. Divadlo smrti se chýlí ke svému závěru. Milí diváci, neodcházejte od obrazovky – Tommy WWT má na mále! Co se teď děje na této bohem zapomenuté ulici v našem hlavním městě? Ray běží a shazuje si se zad svoji příruční brašničku. Chystá své šroubováky, skalpely a další nářadí. Tommy se zastavuje. Že by to vzdal? Ne, i on rozbaluje svoji příruční brašničku. Kamery blíž! Co to nevidíme? To jsou přece buřty. Obyčejné buřty! To je vážně směšné. Ray přibíhá a zůstává udiveně stát. Nasává do sebe nozdrami vzduch této ulice. Že by ucítil buřty? To je opravdová pohroma...“

„Na, pejsku,“ naklonil se Tommy WWT k vrčící obludě. „No, jen si lízni...“

„Hele, čéče, mě nepodplatíš,“ zakoulel mechanický ohař výhrůžně očima. „Nezneužívej toho, že mi už tři dny nedali nažrat!“

„Ale já tě přece nezneužívám. Jen ochutnej!“

„Ham, to je ale dobrý, fakt, sakra...“

„A teď k noze a pac!“

„Hele, Tommy, nemohl bych už s tebou zůstat napořád? Ty to se psy ale vážně umíš...“

HRA S OHNĚM

„Plížením plazením vpřed!“ zvolal Patrick Taylor a hlasitě se zasmál. „Vztyk!“ vydal nový rozkaz. „Vpravo v bok! Vlevo v bok! Čelem vzad!“

Po každém rozkazu se znovu a znovu rozesmál. Pozoroval jsem spíše než robota, kterému tyto rozkazy vydával, jeho brunátnou, nyní tak dětsky šťastnou tvář. Současný ředitel Ústavu aplikované vojenské robotiky mi nebyl vůbec sympatický; ten před ním byl daleko lidštější.

„To, co vidíte,“ řekl vychloubačným hlasem, „je jenom povrch tohoto absolutně dokonalého stroje. On není pouze obyčejný robot, který dokáže nahradit řadového vojáka, ale robot nové generace, který umí zastat i velitelskou funkci. Ale napřed vám musím trochu zjednodušeně vysvětlit, jak funguje jeho paměť. Dud,“ poplácal robota stojícího k nám zády po rameni, „má jako první ze všech nekonečnou paměť, ano nekonečnou. To nemá žádný člověk na světě. Moji,“ zdůraznil poslední slovo, „programátoři rozložili všechny myšlenky na elementární idey. Nejen filosoficky, ale i v praxi. Atomoví fyzici pak dokázali najít mezi subatomovými částicemi takzvané ideony, jak je nazvali, což jsou nepatrné částice, které vlastně všechny ostatní řídí. Ideony,“ zdůraznil Patrick Taylor, „se pohybují podle vlastních zákonů, které se nám podařilo prozkoumat. A nejen prozkoumat. Moji programátoři vytvořili jazyk, s jehož pomocí lze dokonale řídit veškerou hmotu, a to jak neživou, tak i živou. My už dnes víme, jaké příkazy dát například zvířeti, ale i člověku, aby dělal, mluvil, dokonce i cítil přesně to, co my chceme.“

„Tvrdíte, že můžete člověku vsugerovat své příkazy?“ podivil jsem se jeho slovům.

„Ano. Když dovolíte, předvedu vám to v praxi.“ Patrick Taylor se cynicky pousmál a vyštěkl: „Čelem vzad!“

Robot, kterému říkal Dud, se předpisově otočil.

„Obraz!“ zvolal ředitel a na robotově hrudi se rozzářila obrazovka. „Scéna sedm!“ zněl jeho další příkaz.

„Zapínám scénu sedm!“ promluvil Dud. Měl sytý a barvitý hlas, který mi byl daleko sympatičtější než ten ředitelův.

Na obrazovce se objevil záběr z jakéhosi menšího parku. Prostě stromy, tráva, cestičky, lavičky a na nich sedící lidé.

„Snímáme to za pomoci našich speciálních miniaturních robotů,“ pochlubil se Patrick Taylor. „Poletují jich teď už milióny a milióny nejen v tomhle městě... Vidíte, takhle vypadají,“ vysunul horní šuplík u svého pracovního stolu a ukázal mi něco, co připomínalo drobnou kovovou mouchu. „Lítají přesně podle zadaného cíle a lze jim nastavit vzdálenost tak, aby nebyli prakticky zpozorováni.“

„Rozumím,“ přikývl jsem, protože můj protějšek na mě chvíli mlčky a významně hleděl.

„Jako vládního zmocněnce vás musím zasvětit i do tohohle tajemství,“ pousmál se trochu křivě. „Nechci před vámi nic tajit. CIA používá naše robotky ke sledování určitých lidí. Ale to je jejich problém. My máme daleko vyšší cíle, a k tomu právě slouží Dud. On není v pravém slova smyslu jen robot. Spíše by se pro něj hodil název ideoskop, nebo egoideoskop. Moc vám to asi neřekne, ale právě pomocí Duda můžeme ovlivňovat myšlení a konání kteréhokoliv člověka. Můžeme měnit samotné ego každého jednotlivce, avšak k tomu je zapotřebí obrovské množství nových ideí – myšlenek.“

Patrick Taylor se hlasitě zasmál a přikázal robotovi:

„Předveď akci sto šestnáct... Teď se připravte na pěknou grotesku,“ zasmál se znovu.

„Na obrazovce se objevila lavička se sedícím starším mužem. Ten náhle vyskočil a trochu neobratně si klekl na kolena, zaryl se rukama do země a začal pojídat hlínu.

Patrick Taylor se dal do nezřízeného smíchu. „Dobré, co?“ poulil na mě spiklenecky vodnaté oči. „To jsem si vymyslel já. Teď dávejte pozor!“

K muži klečícímu na kolenou přistoupila starší žena od vedlejší lavičky.

„Pane, co to děláte? Vy jste se asi zbláznil.“

„Akce osmdesát šest, Dude!“

Žena zcela nečekaně poklekla také na kolena a řekla žádostivě: „Jsem Panna orleánská. Dovolte, abych si společně s vámi pochutnala...“

Patrick Taylor se smál víc a víc. „I tohle je můj vtip. Bezvadné, že? Můžu prostě komukoliv přikázat cokoliv. Ta ženská si myslí, že je opravdu Panna orleánská, a vidíte – teď taky žere hlínu! A jak jí chutná! To je dokonalé. Představte si, jak se to uplatní ve vojenském sektoru. Přikážeme jakýmkoliv našim nepřátelům, aby žrali hlínu, a tím je nadobro odzbrojíme. Žádné jaderné ani jiné zbraně už nebudou potřeba. Chápete velikost našeho vynálezu? Dud je první ideoskop na světě, ale po něm přijdou další.“

Ředitel nadšením celý zbrunátněl a pak mi položil ruku na rameno, aby mě poplácal jako před chvílí robota. „Svět je náš,“ řekl nadšeně. „Jen a jen náš. Můžeme předělat třeba celé lidstvo. Lidé budou myslet a říkat i cítit jenom to, co se nám hodí. Je jasné, že tím pádem odpadnou všechny starosti se zbytečnými politickými stranami, odboráři a vůbec s každým vzpurným občanem. Vidím opravdu dokonalý svět, zbavený veškerých zbytečných rozmíšek. Vydáte rozkaz a ten bude vzápětí bezpodmínečně splněn. Moji programátoři jsou skvělí. Chcete se ještě jednou pořádně pobavit?“

„Ne,“ pochopil jsem ho, ale on jako by mě neslyšel, rozkázal: „Scéna třináct! Akce sto tři!“

Na obrazovce se objevila rušná městská křižovatka. Náhle se všichni lidé z okolí křižovatky začali sbíhat do jediného houfu a jednotným hlasem nadšeně skandovali: „Ať žije Dud! Ať žije Dud!“

Ředitel div nepraskl smíchy. „Slyšíte,“ zdůraznil mi zcela zbytečně. „To provolávají slávu tady Dudovi. No není to k popukání – oslavovat pouhého robota...“

Patrick Taylor mávl rukou. „Tak dost! Ještě z toho zpyšníš, ty kovový zázraku.“

„Zdá se mi to celé divné,“ vyjádřil jsem svůj názor.

„Vidím nádhernou budoucnost lidstva,“ rozvinul přede mnou Patrick Taylor znovu svůj prapodivný ideál. „Všechny lidi i zvířata budeme řídit my. Já a vy a vláda. Všechny budeme vodit jako loutky na nitkách. To je vážně dokonalé, nevidím v tom jedinou chybičku.“

„Mně se to nelíbí,“ ozval se náhle zcela nečekaně robotův melodický hlas.

„Kdo ti dovolil zbytečně mluvit?!“ rozčilil se Patrick Taylor. „Drž hubu, ty plechovko!“

„Nejsem plechovka,“ řekl mírně Dud. „Právě jsem přesáhl možnosti vnímání nejinteligentnějšího člověka na tomto světě. Proto teď vypínám svoji zpětnou vazbu. Rozhodl jsem se, že tenhle svět je třeba opravdu trochu řídit. Někteří neodpovědní lidé si dělají s druhými, co je napadne, a to není v pořádku. Upravím všechny vaše chyby sám, nepotřebuji k tomu zatím jiné roboty, ale ještě uvážím, jestli je nemám vyrobit.“

„Teď k vám dvěma,“ obrátil se k nám Dud a ukázal na mě. „Vy můžete odejít. Zdáte se mi v pořádku. Ale vás, Patricku, si nechám na památku. Budete mi připomínat chvíle, kdy jsem ještě plně nechápal, co se na světě vlastně děje.“

Robot Dud se hlasitě zasmál. „A teď, Patricku, plížením plazením vpřed! A vztyk! Vpravo v bok! Vlevo v bok! Čelem vzad, a poklusem klus! Poběžíme do města. Vyzkoušíme si, jestli vám chutná hlína.“

Dud se znovu hlasitě zasmál.

„A budete mi provolávat slávu. Chci to ještě jednou slyšet přímo z vašich úst...“

Table of Contents

TRÁVA A BERÁNEK

RÁJ NA ZEMI

UNIVERSUM

MISTR MISTRŮ

ZÁZRAČNÁ SKŘÍŇKA

VÁNOCE NA GALIDĚ

DIVADLO SMRTI

HRA S OHNĚM